Obsah
Obsah
Předmluva 7
1. Základy účetnictví 9
1.1 Obecně uznávané účetní zásady 9
1.2 Podvojné účetnictví 10
1.2.1 Akruární účetnictví 13
1.2.2 Účetnictví na základě příjmů a výdajů 15
1.3 Kamerální a jednoduché účetnictví 16
2. Reprodukční proces firem a organizací 17
2.1 Výrobní podnik 17
2.2 Obchodní podnik 17
2.3 Státní organizace 17
3. Ukazatelé finanční analýzy 23
3.1 Účetní výkazy 23
3.1.1 Rozvaha 24
3.1.2 Výkaz zisku a ztráty 26
3.1.3 Přehled o peněžních tocích 27
3.2 Analýza absolutních ukazatelů 29
3.3 Analýza poměrových ukazatelů 32
3.3.1 Ukazatelé rentability 33
3.3.2 Ukazatelé likvidity 34
3.3.3 Ukazatelé aktivity 35
3.3.4 Ukazatelé zadluženosti 37
3.3.5 Ukazatelé kapitálového trhu 38
3.4 Analýza soustav ukazatelů 39
4. Analýza výkonnosti firmy 41
4.1 Teorie hodnoty 41
4.1.1 Časová hodnota peněz 41
4.1.2 Čistá současná hodnota 42
4.2 Kritérium výkonnosti 44
4.2.1 Vyhodnocení současné hodnoty 45
4.2.2 Ukazatel výkonnosti vlastního kapitálu 49
4.2.3 Ekonomická přidaná hodnota 54
4.2.4 Total faktor produktivity 56
4.2.5 Čistá současná hodnota růstových příležitostí 60
5. Pyramidová soustava ukazatelů 63
5.1 Analýza soustavy ukazatelů 63
5.2 Analýza krátkodobé výkonnosti 66
5.2.1 Tvorba EBIT 70
5.2.2 Dělení EBIT 76
5.3 Analýza dlouhodobé výkonnosti 78
5.3.1 Odhad alternativního nákladu na vlastní kapitál 81
5.4 Finanční rovnováha organizace 84
5.4.1 Finanční rovnováha z rozvahy 85
5.4.2 Finanční rovnováha z rozvahové položky 86
6. Hodnocení výkonnosti organizace 89
6.1 Soustava ukazatelů 89
6.2 Balanced scorecard 94
6.3 Případové studie 96
6.3.1 Obchodní organizace 97
6.3.2 Státní organizace 109
7. Manažerské účetnictví státní organizace 123
7.1 Vymezení manažerského účetnictví 123
7.2 Subjekty manažerského účetnictví 124
7.2.1 Organizační složka státu 124
7.2.2 Příspěvková organizace 125
7.2.3 Státní fond 126
7.2.4 Státní podnik 127
7.2.5 Zvláštní státní organizace zřízená zákonem 128
7.2.6 Soukromoprávní subjekty 128
7.3 Transformace účetních výkazů státní organizace 129
7.3.1 Výkazy státního fondu za rok 2003 129
7.3.2 Výkazy státního fondu za rok 2004 136
7.3.3 Proformy výkazů státního fondu na rok 2005 – 2006 142
8. Státní pokladna 149
8.1 Klíčové přínosy zavedení systému státní pokladny 150
8.2 Twinningová dohoda o systému státní pokladny ČR 151
Závěr 153
Literatura 155
Předmluva
O finanční analýze bylo sepsáno již mnoho kvalitních pojednání. Tato kniha není pouhým přehledem metod finanční analýzy, ale novým přístu- pem, který chce sjednotit hodnocení výkonnosti jak privátních, tak i stát- ních organizací. Motivem sepsání nebyla touha ukázat se na knižním trhu, ale poukázat na řešení problémů, se kterými jsem se jako státní úředník denně potkával. Tímto problémem je udržení veřejného sektoru ve stávají- cím rozsahu. Předlohou tohoto textu byla kniha Inky Neumaierové a Xxxxx Xxxxxxxxx: Výkonnost a tržní hodnota firmy (Grada Publishing, 2002).
Přestože jádrem knihy je pyramidový rozklad kritéria čisté současné hod- noty na základě ekonomické přidané hodnoty, musel jsem před tuto kapi- tolu předřadit některé další kapitoly, které vysvětlují řešenou problematiku. Vzhledem k tomu, že pyramidová ukazatelová soustava vyžaduje akruární účetní systém, v prvních dvou kapitolách vysvětluji jeho podstatu a jeho přednosti. Tento výklad je nezbytný k pochopení účetních výkazů v ka- pitole třetí (Ukazatelé finanční analýzy) a pojetí manažerského účetnictví v kapitole sedmé (Manažerské účetnictví státní organizace). Kapitola třetí (Ukazatelé finanční analýzy) je přehledovou kapitolou, nezbytnou pro pochopení analýzy krátkodobé výkonnosti v kapitole páté (Pyramidová soustava ukazatelů). Kapitola čtvrtá (Analýza výkonnosti firmy) je úvodní kapitolou kapitoly páté (Pyramidová soustava ukazatelů). Poslední kapi- tolou je kapitola osmá (Státní pokladna), kde zdůvodňuji, proč jsem se věnoval problematice finanční analýzy státních organizací.
Kniha pojednává o finanční analýze státních organizací, ale její podstatná část je věnována finanční analýze firem. Se státní organizací se setkáme až na konci kapitoly šesté (Hodnocení výkonnosti organizace). Pro čtenáře, kterého pouze zajímá problematika hodnocení výkonnosti firmy, zde kniha končí.
Kapitoly, které jsou zcela původní:
– hodnocení výkonnosti organizace – státní organizace,
– manažerské účetnictví státní organizace.
Méně známá jsou témata následujících kapitol:
– analýza výkonnosti firmy,
– pyramidová soustava ukazatelů,
– státní pokladna.
Ostatní témata (obecně známá) jsou použita pro vysvětlení výše uvedených témat:
– základy účetnictví,
– reprodukční proces firem a organizací,
– ukazatelé finanční analýzy.
Kniha obsahuje 101 vzorců a jejich odvození, 53 tabulek a 18 obrázků, přesto není plná teorie a praxe. Předkládaná publikace je trochu náročnější, nicméně může být přínosem i pro vás.
autor
1. Základy účetnictví
1.1 Obecně uznávané účetní zásady
Účetnictví je realizováno jako součást činností, odehrávajících se v jed- noznačně vymezené specifické hospodářské entitě, v podniku. Podnikem rozumíme soustředění věcí, práv a břemen, jako celek vytvářející určitý specifický organismus, který zdravě prospívá na základě dosahovaných výkonů a dále roste, ale případně také „onemocní“ a zajde.
Podnik je daným účetním systémem nejen popisován, ale na základě výstupů účetnictví, tj. údajů z účetních výkazů, je také hodnocen. Proto je zcela logický požadavek, obecně na účetnictví kladený, zachycovat sku- tečnosti hospodářského života daného podniku řádným způsobem. Splnění takového požadavku nutně vyžaduje přijetí určité konvence platné pro veškeré účtující subjekty, konvence určující „rámec prostoru“, ve kterém se účetní zobrazení ekonomických aktiv podniků bude odehrávat tak, aby byla zachována nezbytná míra jednotnosti ve vytváření účetního obrazu hospodářské skutečnosti. Konvence pro účtující subjekty v obecné rovině nejčastěji prezentujeme v podobě obecně uznávaných účetních zásad.
Obecně uznávané účetní zásady (principy) lze rozdělit na významnější předpoklady, jejichž nedodržení by zásadním způsobem měnilo kvalitu zobrazení skutečnosti v účetnictví, a na zásady (principy v užším smyslu), které usměrňují zpracování údajů v účetnictví od vstupu až ke konečné podobě účetních výkazů.
Skupina předpokladů stanoví podmínky, které chceme považovat za spl- něné, aby účetnictví správně plnilo svoji informační funkci.
K předpokladům můžeme zařadit:
I. celek, o němž má být účtováno, je přesně vymezen, a hospodářsky oddělen od jeho vlastníků (-> účetní jednotka),
II. aktivity účetní jednotky směřující k zajištění její činnosti nezmě- něně i v letech nejblíže příštích (-> podnik je a zůstane i nadále
„v chodu“),
III. do účetnictví vstupují všechny údaje, jeho výsledky měření vyjádřené v peněžních jednotkách, jejichž kupní síla se nemění (-> stálá jednotka měření),
IV. finančně-majetková situace (majetek, dluhy a vlastní kapitál) a výsle- dek hospodaření (důchod, přínos, zisk, či újma, ztráta) jsou z účetnictví odvozovány v pravidelných časových intervalech (-> informace za jednotlivé účetní období).
Účetnictví podniku lze úspěšně organizovat a vést jen za předpokladu, že jsou přesně vymezeny hranice, oddělující podnik (jeho majetek, dluhy a vlastní kapitál) od okolí podniku (včetně vlastníků). Tento předpoklad není v případě státních organizací zcela vždy splněn.
Účetním obdobím je 12 po sobě jdoucích měsíců, přičemž jednotlivá účetní období jsou pojímána jako nezávislá, tj. jsou zachycovány všechny skuteč- nosti související s daným účetním obdobím a nejsou směšovány události různých období. Předpokládá se nepřetržitý provoz firmy (instituce) v po sobě následujících obdobích.
Účetnictví vychází z pěti základních zásad (principů, axiomů):
1. Zásada reálného zobrazení, která přikazuje věrnost obrazu reprodukč- ního procesu.
2. Zásada bilanční kontinuity čili návaznost zobrazení v čase.
3. Zásada stálosti metod, tzn. postupů účtování, oceňování majetku, odpi- sování.
4. Zásada opatrnosti, tj. nepřipouští se nadhodnocování majetku a výnosů a podhodnocování závazků a nákladů.
5. Zásada nekompenzovatelnosti, tj. nemožnosti kompenzovat náklady a výnosy či pohledávky a závazky a účtovat pouze o jejich rozdílu.
1.2 Podvojné účetnictví
Předmětem prakticky provozovaného účetnictví je zpracování všech trans- akcí, které vyjadřují jakékoliv podnikové hospodářské aktivity, pokud je lze racionálním způsobem kvantifikovat, a pokud splňují znaky příslušnosti k určité účetní kategorii, metodikou a způsoby normativně stanovenými.
Pro účetní zobrazování transakcí je nezbytné stanovit základní prvky, tedy samostatně sledované složky podniku, označované jako „hmotné nositele jeho hospodářské činnosti“. Identifikace, tj. určení jednotlivého hmotného nositele hospodářské činnosti, má vycházet především z pozice uživatele účetních údajů. Samostatně se v účetnictví budou zobrazovat takové prvky podnikové struktury, které jsou chápány jako příčiny (pří-
padně důsledky) změn obrazu této struktury v daném systému za uplynulý časový interval.
Podnik uvažujeme jako soubor hmotného majetku a práv, jimiž je možno podle podnikatelského záměru disponovat, s cílem zvýšit bohatství (jeho hodnotově vyjádřený objem). Označme ho jako M. Soubor M nevznikl aktem stvoření z ničeho, ale postupně tak, jakou měrou byly pro jeho budování užity zdroje financování, jejich celek označme jako soubor F.
Proces aktivní podnikové činnosti se může uskutečňovat jen tehdy, jsou-li k dispozici (jako součást souboru M) finanční prostředky k obstarání nových produkčních činitelů, nezbytně však (jako součást souboru F) musí podnik mít i použité zdroje financování, zdroje krytí těchto pro- středků. V podniku se veškerá aktivita uskutečňuje jak v podobě hmot- ných toků (operace v souboru M), tak i v podobě finančních toků (operace v souboru F).
Prvky souboru M zná účetnictví jako podniková aktiva: Ocenitelný maje- tek nebo ocenitelná práva, jimiž je podnik oprávněn na základě minulých transakcí plně disponovat a očekává od nich budoucí zvýšení svého eko- nomického prospěchu (užitku) v podobě pravděpodobného toku peněz nebo peněžních ekvivalentů do podniku.
Prvky souboru F zná účetnictví jako podnikové kapitály, neboli pasiva: Ocenitelná břemena, která podnik na základě minulých transakcí nese a plně odpovídá za jejich snížení; v budoucnosti bude ekonomický pro- spěch právě jejich snižováním zmenšen, nejčastěji vysoce pravděpodob- ným odtokem peněz nebo peněžních ekvivalentů z podniku.
Kritériem, které dovoluje identifikovat jednotlivé části aktiv tak, aby k nim mohla být přijímána odpovídající rozhodnutí, je způsob využití dané části aktiv pro budoucí ekonomický prospěch: Podle tohoto kritéria odlišíme části souboru, u nichž je využití pro budoucí prospěch okamžité, resp. za krátký časový úsek, od těch částí, u nichž je využití pro budoucí prospěch možné jen dlouhodobě, tedy přínos k prospěchu podniku nebude oka- mžitě nebo v krátkém časovém úseku roven celému potenciálu těchto částí. Z praktických důvodů se kritériem pro identifikaci z tohoto hlediska stal časový interval, za který se obvykle zjišťují základní finanční determinanty podniku; je to původně doba výrobního cyklu v zemědělství, tj. jeden rok (dvanáct po sobě jdoucích měsíců). Tyto prvky aktiv, které budou (skutečně nebo potenciálně) v časovém úseku jednoho roku zcela využity (spotře- bovány) pro ekonomický prospěch podniku, označíme jako krátkodobá
(oběžná) aktiva. Ty prvky, které budou zcela využity (spotřebovány) pro ekonomický prospěch podniku, v časovém úseku delším než jeden rok, označíme jako dlouhodobá (vázaná) aktiva. Obdobně můžeme takovéto časové kritérium uplatnit u cizího kapitálu. Vlastní kapitál se vždy pova- žuje za dlouhodobé (stálé) břemeno.
Aktiva lze tedy vnitřně rozdělit na:
1. majetek dlouhodobě užitečný (dlouhodobě vázaná aktiva) a
2. majetek krátkodobě užitečný (oběžná, krátkodobě vázaná aktiva, pří- padně aktiva volná – platební prostředky).
V pasivech můžeme samostatně uvádět:
1. kapitál vlastní (stálý zdroj financování),
2. dlouhodobé dluhy (stálý zdroj financování),
3. krátkodobé dluhy (jako přechodné zdroje financování).
Podnik, který setrvává ve svých dosavadních aktivitách a bude v nich i v dohledné budoucnosti pokračovat neustále obnovuje rovnováhu majet- kových prvků (aktiv) a kapitálových prvků (pasiv). Tato rovnováha nachází svůj formální výraz v základní zjednodušené podobě bilanční rovnice:
,
kde: c(mi) představuje funkci ocenění i-té položky množiny M aktiv,
c(fj) je funkcí ocenění j-té položky množiny F pasiv
Aby žádné zobrazení v účetnictví předpokládanou rovnováhu aktiv a pasiv nezměnilo, musí zobrazující operace mít povahu algebraických přípust- ných úprav bilanční rovnice. To znamená, že transakce všech druhů budou zobrazeny pouze operacemi, které můžeme rozdělit do čtyř typů:
1. operace zvyšující bilanční sumu v aktivech i v pasivech,
2. operace snižuje bilanční sumu v aktivech i v pasivech,
3. operace mění složení aktiv a pasiv se nedotýká,
4. operace mění složení pasiv a aktiv se nedotýká.
Pokud u transakcí, zobrazovaných operacemi výše uvedených čtyř typů, nedochází ke změně velikosti (objemu) vlastního kapitálu v pasivech, jedná se o tzv. nepůsobivé operace. To znamená, že z jejich zobrazení v účet- nictví není odvozen výsledek (zisk, ztráta) hospodářského období. Jen
takové transakce, jejichž zobrazující operace mění výši vlastního kapitálu, mohou být přímo spojeni s údaji, z nichž lze odvodit výsledek hospodaření. Tím není řečeno, že všechny transakce zobrazené operacemi, které mění výši vlastního kapitálu, jsou spojeny s výsledkem hospodaření. Ze všech takovýchto transakcí musíme vyloučit transakce měnící výši vlastního kapitálu přímými vklady nebo výběry vlastníků (vkladem nového kapi- tálu se objem vlastního kapitálu zvyšuje, ale nejde o spojení s výsledkem, obdobně výběr z kapitálu tento objem snižuje bez spojení s výsledkem). Zbývající transakce, které výši vlastního kapitálu mění, a současně nejsou přímým vkladem nebo výběrem ze strany vlastníků. Takovéto transakce jsou zobrazovány v účetnictví tzv. působivými operacemi.
Pokud zobrazující působivé operace zvyšují vlastní kapitál, jde o výnosy, neboli „hrubý zisk“, pokud taková operace vlastní kapitál snižuje, jedná se o náklady (výsledkové, uplatněné náklady), neboli o „hrubou ztrátu“.
1.2.1 Akruární účetnictví
Historicky vzato je účetnictví (a tudíž i výkazy na něj navazující) schopno podat relativně spolehlivý a přesný obraz o stavu a pohybu peněžních (nominálních) jednotek, užitých ve směných transakcích, které se v dané jednotce uskutečnily ve vykazovaném časovém intervalu. Veškeré záznamy na počátku existence moderního účetnictví byly záznamy o pohybu peněz u obchodníka se zbožím: Penězi se transakce začínaly a jimi řetěz trans- akcí také končil a bylo možno jednoznačně určit, jakého bylo dosaženo výsledku (na transakci vydal méně peněz, než kolik jich přijal se ziskem, v opačném případě ztrátou). Teprve sílící a zákonně prosazované poža- davky na vykazování celkové situace a dosažených výsledků jednotlivých firem k určitému datu dávají vzniknout fenoménu, který jsme zvyklí ozna- čovat jako růstová (akruární) základna zobrazování, tj. účtují se (a vyka- zují) nejen skutečné proudy peněžních výdajů a příjmů, ale také potenciální proudy nárokovaných plateb penězi (náklad) a nárokovaných příjmů peněz (výnos) proto, aby mohl být k určitému datu vyčíslen odhadovaný výsledek z nároků vedle dosaženého výsledku ze skutečných proudů peněz.
Každý ryze peněžní přístup k obsahu účetních záznamů a výkazů účetní závěrky musí nutně vést ke konstatování, že nemůžeme dobře vyčíslit výsledek, který není dosud přeměněn ve skutečnou diferenci mezi (defini- tivním) příjmem peněz a odpovídajícím (definitivním) peněžním výdajem. To je možné až v okamžiku faktického ukončení všech podnikových aktivit při jeho likvidaci, v tzv. totálním výsledku.
Proto byl přijat přístup, jímž je totální výsledek zpětně rozkládán do jednotlivých období vykazování podle uskutečněného prodeje výkonů (růstová, spojitá báze), a nikoliv podle objektivně uskutečněných příjmů a výdajů peněz (nespojitá báze). Neustále se vypořádáváme s problémem jak dojít „nazpět“ od neznámé budoucnosti, v níž leží okamžik definitiv- ního ukončení všech transakcí, tedy i existence podniku samého, a kdy teprve může být bez problému vyčíslen tzv. totální zisk (ztráta) v penězích, každoročně nějakým – pokud možno objektivním – způsobem ke stano- vení velikosti zisku (ztráty) za uplynulé období. Zcela korektní výsledek jsme schopni objektivně vyčíslit v penězích až v momentu, kdy jsou již všechny abstraktní finanční toky (tj. náklady a výnosy) přeměněny na příjmy a výdaje peněz.
Existuje více cest jak čistě početně teoretický výsledek celé doby exis- tence podniku rozdělit „zpětně“ na jednotlivé hospodářské roky. Můžeme např. uvedený výsledek rozdělit na všechna období rovnoměrně. Postu- pem času však přednost získalo rozdělování podle uskutečněných obratů (prodej výkonů) jakožto objektivního měřítka „zásluhy“ jednotlivých roků o dosažený výsledek. Lze tedy poměrně nenáročným početním postupem vždy zjistit velikost tržeb v daném období za příslušné množství proda- ných výkonů. Budeme dál předpokládat, že se nárokové příjmy z tržeb – výnosy opravdu stanou příjmy v penězích. Pak pro co největší přiblížení se k podílu na celkovém výsledku musíme s příslušně vymezenými výnosy porovnat i určitou výši celkových peněžních výdajů. Ale znovu je tu potíž: Peněžní výdaje každého jednotlivého období objektivně z velké části nebo vůbec nesouvisí se spotřebou výrobních činitelů v prodaných výkonech. Musíme tedy pro toto porovnání použít veličinu obdobně abstraktní jako nárokované příjmy, ale ve své podstatě „opačného“ charakteru. Takovou veličinou jsou náklady (započitatelné uskutečněné výdaje, nebo závazek uskutečnění výdajů peněz).
Rozdělujeme tak neznámý totální výsledek podniku (za celou dobu jeho existence) mezi jednotlivé hospodářské roky předem v podobě známých a vypočitatelných částek nárokovaných příjmů (výnosy) snížených o známé a vyčíslitelné částky započitatelných výdajů, závazků k peněžní úhradě (náklady, přesněji výsledkové náklady). Poměřením výnosů a nákladů za uzavíraný hospodářský rok tak zjišťujeme užitek nebo škodu, která v podobě zisku nebo ztráty v daném roce nastala.
Tento způsob vymezení období pro odvozování výsledku je označován jako spojitý (akruární) systém (koncept) klasifikace účtů. Umožňuje
zkracovat časový interval pro vyčíslení výsledku hospodaření na dobu nekonečně malou; matematicky je veličina výsledku v takové soustavě účtů spojitou funkcí času. Systémy v současné době v podnikové praxi fungující zobrazují vesměs transakce příčinně.
1.2.2 Účetnictví na základě příjmů a výdajů
Soustava účtů, která jako působivé transakce (resp. jako transakce zob- razující účetní operace) chápe výhradně peněžní příjmy a peněžní výdaje daného období, se označuje jako nespojité (důsledkové) účetnictví.
Systémové znaky soustavy peněžních příjmů a výdajů jsou následující:
1. Neužívají se výnosy a náklady.
2. Dodržování bilančního principu není zajišťováno běžným účtováním transakcí, ale pouze intervalově s využitím inventarizace.
3. Periodické zjišťování skutečného stavu majetku a dluhů (inventarizace) jako jediné možnosti vyčíslení výsledku hospodaření, který by byl svým obsahem ekvivalentní výsledku ve spojitých (akruárních) soustavách.
4. Výsledek hospodářského období je odvozován primárně na bázi zazna- menaných peněžních důsledků uskutečněných transakcí (příjmy, výdaje peněz). Výsledek hospodářského období je v této soustavě odvozen porovnáním příjmů peněz dosažených v období a (většinou zobec- něných) výdajů peněz stejného období.
Nespojité systémy (ne-akruární) zachycují transakce státních organizací důsledkově (nespojitě). V těchto soustavách je v zásadě nemožné zkraco- vat časový interval pro vyčíslení výsledku hospodaření na dobu teoreticky nekonečně malou; matematicky veličina výsledku v takové soustavě není spojitou funkcí času. V těchto soustavách se výsledek odvozuje z usku- tečněných peněžních toků (peněžních příjmů a peněžních výdajů) daného období. Uvedené toky jsou důsledkem již uskutečněných transakcí a pro jejich zahrnutí do výsledku hospodaření v dané soustavě je rozhodující pouze to, že se v daném období uskutečnily. Takovému přístupu se do jisté míry blíží (nikoli však totálně) některé redukované soustavy účtů na bázi operací příjmů a výdajů (např. jednoduché účetnictví jako redukovaný podvojný systém).