Contract
4
28. června 1999 o rámcové dohodě o pracov‑ ních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS (dále jen „směrnice 1999/70“) . Touto směr‑ nicí se provádí rámcová dohoda o pracov‑ ních poměrech na dobu určitou (dále také
„rámcová dohoda“), která byla uzavřena dne
18. března 1999 mezi třemi obecnými mezi‑ oborovými organizacemi (UNICE, EKOS a CEEP) a byla připojena ke směrnici jako její příloha.
5. V souhrnu je cílem rámcové dohody o pracovních smlouvách na dobu určitou
5
„stanov[en]í obecné zásady a minimální[ch] požadavk[ů] týkající[ch] se pracovních smluv a poměrů na dobu určitou“ a přitom „zlepšit kvalitu pracovních poměrů na dobu určitou […] uplat[něním] zásad[y] zákazu diskrimi‑ nace a vytvořit rámec, který zabrání zneužití vyplývající[mu] z použití po sobě jdoucích pracovních smluv nebo pracovních poměrů na dobu určitou“ .
6
6. Rámcová dohoda je přitom založena na úvaze, „že pracovní smlouvy na dobu neur‑ čitou jsou a nadále budou obecnou formou pracovního poměru mezi zaměstnava‑ telem a zaměstnancem“ . Rámcová dohoda nicméně zároveň uznává, že pracovní
4 — Úř. věst. L 175, s. 43; Zvl. vyd. 05/03, s. 368. 5 — Bod 14 odůvodnění směrnice 1999/70.
6 — Druhý pododstavec preambule rámcové dohody; viz také bod 6 obecného odůvodnění.
smlouvy na dobu určitou „jsou charakte‑ ristické pro zaměstnání v některých odvět‑ vích, povoláních a činnostech a […] mohou vyhovovat jak zaměstnavatelům, tak zaměst‑ nancům“ . Rámcová dohoda dále vychází z toho, že „použití pracovních smluv na dobu určitou, založených na objektivních příči‑ nách, představuje určitý způsob, jak zabránit jejich zneužívání“ .
7
8
7. Ustanovení 1 rámcové dohody stanoví její předmět:
„Tato rámcová dohoda má:
a) zlepšit kvalitu práce na dobu určitou zajištěním uplatňování zásady zákazu diskriminace;
b) vytvořit rámec, který zabrání zneužití vyplývajícímu z použití po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů uzavře‑ ných na dobu určitou.“
7 — Bod 8 obecného odůvodnění rámcové dohody; viz také druhý pododstavec její preambule.
8 — Bod 7 obecného odůvodnění rámcové dohody.
8. V ustanovení 4 rámcové dohody je zásada zákazu diskriminace stanovena následovně:
„1. Pokud jde o pracovní podmínky, nesmí být se zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou zacházeno méně příz‑ nivě než se srovnatelnými zaměstnanci v pracovním poměru na dobu neurčitou pouze z toho důvodu, že mají pracovní smlouvu nebo pracovní poměr na dobu určitou, pokud odlišné zacházení nelze ospravedlnit objektivními důvody.
2. Je‑li to vhodné, použije se zásada
‚poměrným dílem‘.
3. Prováděcí pravidla k tomuto ustanovení vymezí členské státy po konzultaci se sociálními partnery nebo sociální part‑ neři s ohledem na právní předpisy Spole‑ čenství a vnitrostátní právní předpisy, kolektivní smlouvy a zvyklosti.
4. Pro zaměstnance v pracovním poměru na dobu určitou platí stejná kritéria počtu odpracovaných let týkající se určitých pracovních podmínek jako pro zaměstnance v pracovním poměru na dobu neurčitou, ledaže je možné rozdílná kritéria počtu odpracovaných let ospravedlnit objektivními důvody.“
9. Ustanovení 5 rámcové dohody se týká opatření k předcházení zneužití vznikajícímu z použití po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů na dobu určitou:
„1. K předcházení zneužití vznikajícímu použitím po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů na dobu určitou, pokud žádná právní opatření pro před‑ cházení zneužití neexistují, zavedou členské státy po konzultaci se sociál‑ ními partnery, v souladu s vnitrostát‑ ními právními předpisy, kolektivními smlouvami nebo zvyklostmi, nebo soci‑ ální partneři, způsobem, který přihlédne k potřebám specifických odvětví nebo kategorií zaměstnanců, jedno nebo více z následujících opatření:
a) objektivní důvody ospravedlňující obnovení těchto pracovních smluv a poměrů;
b) maximální celkové trvání po sobě jdoucích pracovních smluv a poměrů na dobu určitou;
c) počet obnovení těchto smluv a po‑ měrů.
2. Členské státy po konzultaci se sociál‑ ními partnery nebo sociální partneři případně stanoví podmínky, za jakých jsou pracovní smlouvy nebo poměry na
nice odpovídají obsahu rámcové dohody 9. Takto má být přihlédnuto k situaci v každém členském státě a okolnostem v konkrét‑
ních odvětvích a10povoláních, včetně činností
dobu určitou:
a) považovány za ‚po sobě jdoucí‘;
b) považovány za uzavřené na dobu neurčitou.“
10. Konečně ustanovení 8 bod 5 rámcové dohody stanoví:
„Předcházení a urovnávání sporů a stížností vyplývajících z uplatňování této dohody se řeší v souladu s vnitrostátními právními před‑ pisy, kolektivními smlouvami a zvyklostmi.“
11. Směrnice 1999/70 ponechává člen‑ ským státům volnost vymezit pojmy použité v dohodě, které v ní nejsou zvlášť vymezeny, v souladu s vnitrostátními právními předpisy a zvyklostmi, za předpokladu, že tyto defi‑
sezónní povahy .
12. Článek 3 směrnice 1999/70 stanoví jako okamžik jejího vstupu v platnost den jejího vyhlášení v Ú edním vžstníku Evropských spoleřenství, tedy 10. červenec 1999.
13. Členské státy jsou podle čl. 2 odst. 1 směrnice 1999/70 povinny „uv[ést] v účin‑ nost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí nejpoz‑ ději do 10. července 2001“ nebo zajistit, aby nejpozději k uvedenému dni „sociální part‑ neři zavedli nezbytná opatření dohodou“. Členským státům může být poskytnut další nejvýše jeden rok, je‑li to nezbytné, po konzultaci se sociálními partnery podle čl. 2 odst. 2 směrnice, s přihlédnutím ke zvláštním obtížím nebo k provádění prostřednictvím kolektivní smlouvy. V případě Irska nebyla však tato možnost využita.
9 — Bod 17 odůvodnění směrnice 1999/70.
10 — Bod 10 obecného odůvodnění rámcové dohody o pracov‑ ních smlouvách na dobu určitou; viz také třetí pododstavec preambule této rámcové dohody.
14. Kromě směrnice 1999/70 a rámcové smlouvy je ještě nutné poukázat na ustano‑ vení Smlouvy o ES, jež mají sociální povahu, zejména články 137 ES a 139 ES.
15. Článek 137 ES zní ve formě výňatků následovně:
„1. Za účelem dosažení cílů stanove‑ ných v článku 136 Společenství podporuje a doplňuje činnost členských států v těchto oblastech:
[…]
b) pracovní podmínky;
[…]
2. Za tímto účelem může Rada:
[…]
b) směrnicemi stanovit v oblastech uvede‑ ných v odst. 1 písm. a) až i) minimální požadavky, které se uplatní postupně s přihlédnutím ke stávajícím podmínkám a technickým předpisům jednotlivých členských států. V těchto směrnicích se Rada zdrží ukládání správních, finanč‑ ních a právních omezení bránících zakládání a rozvoji malých a středních podniků.
[…]
5. Tento článek se nevztahuje na odměnu za práci, na právo sdružovat se, na právo na stávku ani na právo na výluku.“
16. Krom toho se v článku 139 a následují‑ cích ES mimo jiné stanoví:
„1. Pokud si to sociální partneři přejí, může dialog mezi nimi na úrovni Společenství vést ke smluvním vztahům včetně uzavírání dohod.
2. Dohody uzavřené na úrovni Společenství se provádějí buď podle stávajících postupů a zvyklostí sociálních partnerů a členských
států, nebo v záležitostech týkajících se článku 137 rozhodnutím Rady na návrh Komise na základě společné žádosti smluv‑ ních stran.
[…]“
B – Vnitrostátní právo
Zákon z roku 2003 o ochraně zaměstnanců v případě pracovního poměru na dobu určitou
na dobu neurčitou. Ve vztahu k důchodo‑ vému zabezpečení však zákaz méně příz‑ nivého zacházení podle čl. 6 odst. 5 zákona z roku 2003 platí pouze pro zaměstnance v pracovním poměru na dobu určitou, jejichž běžná týdenní pracovní doba činí nejméně 20 % běžné pracovní doby srovnatelného zaměstnance v pracovním poměru na dobu neurčitou.
19. Z článku 9 odst. 1 zákona z roku 2003 vyplývá, že pracovní smlouva na dobu určitou uzavřená se zaměstnancem, který k okamžiku přijetí zákona z roku 2003 nebo poté dovršil třetí rok nepřetržitého zaměstnání u svého zaměstnavatele, může být obnovena pouze jednou a nanejvýše na dobu jednoho roku. Podle čl. 9 odst. 3 tohoto zákona jsou usta‑
novení pracovní smlouvy, jež12jsou v rozporu
s odstavcem 1, neplatná a pracovní
17. Směrnice 1999/70 byla provedena do irského práva zákonem č. 29 z roku 2003
o ochraně zaměstnanců v přípa11dě pracov‑
smlouva je považována za uzavřenou na dobu neurčitou.
ního poměru na dobu určitou (dále jen
„zákon z roku 2003“). Tento zákon vstoupil v platnost dne 14. července 2003.
18. Z článku 6 odst. 1 ve spojení s čl. 2 odst. 1
20. Zaměstnavatel se může odchýlit od usta‑
novení článků 6 a 9 zákona z roku 2003, je1‑3li
zákona z roku 2003 vyplývá, že se zaměst‑
to ospravedlněno objektivními důvody .
nanci v pracovním poměru na dobu určitou nesmí být zacházeno, pokud jde o pracovní podmínky, včetně odměny a důchodového zabezpečení, méně příznivě než se srovna‑ telnými zaměstnanci v pracovním poměru
11 — Protection of Employees (Fixed‑Term Work) Act 2003.
Jaké důvody lze považovat za objektivní důvody, je blíže určeno v článku 7 tohoto zákona.
12 — V předkládacím rozhodnutí se stanoví, že dohoda o ukon‑ čení smlouvy po uplynutí určité doby nebo na základě určité události, která je v rozporu s čl. 9 odst. 1 zákona z roku 2003, je „void ab initio“ (neplatná ex tunc).
13 — Viz čl. 6 odst. 2 a čl. 9 odst. 4 zákona z roku 2003.
21. Podle článku 14 zákona z roku 2003 musí být stížnost proti zaměstnavateli, kterou se namítá porušení tohoto zákona,
podána v prvním stupni u právního14 komi‑
příslušnost. Žádný z uvedených orgánů nemá výslovnou pravomoc k přijetí rozhodnutí o nároku, který se opírá o ustanovení práva Společenství s přímým účinkem, nespadá‑
saře, tzv. „Rights Commissioner“ ; stíž‑
li toto ustanovení do působnosti právních
nost může podat za zaměstnance – s jeho souhlasem – odborová organizace, jejímž je členem. Rights Commissioner rozhoduje o stížnosti po vyslechnutí účastníků řízení, přičemž může nařídit opatření stanovená v čl. 14 odst. 2 zákona. Je mimo jiné oprávněn uložit zaměstnavateli zaplacení přiměřeného odškodnění až do výše dvou ročních platů stěžovatele.
22. Článek 15 zákona z roku 2003 stanoví, že účastníci řízení mohou proti rozhodnutí Rights Commissioner podat žalobu u Labour Court. Proti rozsudku Labour Court lze poté u High Court of Justice podat opravný prostředek omezený na právní otázky. Rozhodnutí High Court je konečné.
23. Podle údajů předkládajícího soudu mají jak Rights Commissioner, tak i Labour Court oprávnění rozhodovat pouze v rozsahu, v němž jim byla zákonem přiznána jejich
14. listopadu 2007).
předpisů, které stanoví příslušnost Rights Commissioner, respektive Labour Court.
Zvláštnosti irského práva veřejné služby
24. Předkládající soud ve svém předkládacím rozhodnutí poukazuje mimo jiné na následu‑ jící zvláštnosti irského práva veřejné služby.
25. Zaměstnanci veřejné služby Irska jsou zaměstnáváni buď jako úředníci, nebo jako dočasní zaměstnanci.
26. K jmenování úředníka dochází na základě otevřeného výběrového řízení, přičemž zaměstnání zaměstnanců na dobu určitou na místa úředníků je zakázané. Naproti tomu k zaměstnání dočasných zaměstnanců dochází buď na základě otevřeného výběro‑ vého řízení, nebo na místní úrovni a může být také časově omezeno.
27. Příslušné právní předpisy upravu‑ jící důchodové zabezpečení v irské veřejné
službě stanoví rozdílné systémy pro úředníky a dočasné zaměstnance. Také právní před‑ pisy o propouštění úředníků a dočasných zaměstnanců se podstatně liší. V praxi se tyto rozdíly projevují v tom, že pracovní místo úředníka je podstatně jistější než pracovní místo dočasného zaměstnance. Naproti tomu byly jiné, dříve existující rozdíly, napří‑ klad pokud jde o zdravotní pojištění, mezitím odstraněny.
III – Skutkový stav a původní řízení
28. IMPACT je odborovou organizací, která zastupuje zájmy příslušníků veřejné služby v Irsku. V původním řízení vystupuje IMPACT jako zástupkyně celkem 91 svých členů proti několika irským ministerstvům, u kterých jsou nebo byli dotčení odboráři (dále jen také „žalobci“ nebo „stěžovatelé“) zaměstnáni jako dočasní zaměstnanci na základě po sobě jdoucích pracovních poměrů na dobu určitou, jež mají nebo měly různou dobu trvání.
29. Všechny pracovní poměry na dobu určitou žalobců začaly běžet před
14. červencem 2003 a nadále po tomto datu trvaly. Někteří žalobci byly u dotyčných ministerstev zaměstnáni nepřetržitě po dobu kratší než tři roky a domáhají se tedy pouze rovných pracovních podmínek jako srov‑ natelní zaměstnanci v pracovním poměru
na dobu neurčitou. Jiní žalobci byli zaměst‑ náni nepřetržitě po dobu delší než tři roky; ti se domáhají nejen rovných pracovních podmínek, ale krom toho si nárokují také pracovní poměry na dobu neurčitou.
30. Důvodem pro využití pracovních poměrů na dobu určitou bylo buď pokrytí přechodné potřeby nebo nedostatek stálého zajištění financování dotčených míst. Podle obecné praxe dotčených ministerstev byly pracovní poměry na dobu určitou obnovo‑ vány vždy na období trvající 12 až 24 měsíců. Bezprostředně před vstupem zákona z roku 2003 v platnost však ministerstvo zahranič‑ ních věcí obnovilo pracovní poměry někte‑ rých žalobců na časově omezené období až osmi let.
31. Před právní komisařkou (Rights Commis‑ sioner) žalobci, zastoupení IMPACT, uplat‑ ňovali porušení svého práva na rovné xxxxx‑ zení, neboť jim nebyla přiznána zejména stejná odměna za práci a stejné důchodové zabezpečení jako úředníkům; úředníci jsou podle názoru žalobců srovnatelnými zaměst‑ nanci v pracovním poměru na dobu neur‑ čitou. Krom toho žalobci dotčeným minister‑ stvům vytýkali opakované obnovování jejich pracovních poměrů na dobu určitou jako protiprávní.
32. Pro období od 10. července 2001 do
14. července 2003 – což je období od uply‑ nutí lhůty k provedení směrnice 1999/70 do jejího skutečného provedení v Irsku – opírali žalobci své požadavky o ustanovení 4 a 5 rámcové dohody a dovolávali se jejich přímého účinku. Pro období po 14. červenci 2003 se žalobci dovolávali článku 6 zákona z roku 2003.
33. Dotčená ministerstva popřela již přísluš‑ nost právní komisařky k rozhodnutí o stíž‑ nostech v rozsahu, v němž jsou založeny na směrnici 1999/70. Právní komisařka je podle nich oprávněna rozhodovat pouze o stížnos‑ tech, kterými je vytýkáno porušení rozhod‑ ného vnitrostátního práva. Podpůrně minis‑ terstva namítala, že ustanovení 4 a 5 rámcové dohody nejsou bezpodmínečná a dostatečně přesná a že se jich proto jednotlivci nemohou dovolávat před vnitrostátními soudy. Krom toho nemá zaměstnanec v pracovním poměru na dobu určitou podle ustanovení 4 rámcové dohody žádný nárok na stejnou odměnu za práci a stejné důchodové zabez‑ pečení jako srovnatelný zaměstnanec v pracovním poměru na dobu neurčitou.
34. Právní komisařka potvrdila svou přísluš‑ nost také s ohledem na období mezi uply‑ nutím lhůty k provedení směrnice 1999/70 a dnem jejího skutečného provedení v Irsku. Krom toho vycházela z toho, že zásada zákazu diskriminace obsažená v ustanovení 4 rámcové dohody ve vztahu k pracovním
podmínkám zahrnuje také odměnu za práci a nároky vyplývající z důchodového zabez‑ pečení. Ustanovení 4 rámcové dohody má přímý účinek, ustanovení 5 naproti tomu nikoliv.
35. Právní komisařka tudíž považovala za opodstatněné pouze tvrzení žalobců, které nespočívalo na ustanovení 5 rámcové dohody. Ministerstva podle jejího názoru porušila práva žalobců vyplývající jak z vnit‑ rostátního práva, tak i ze směrnice 1999/70 tím, že jim poskytla méně výhodné pracovní podmínky než srovnatelným zaměstnancům v pracovním poměru na dobu neurčitou. Za srovnatelné zaměstnance v pracovním poměru na dobu určitou považovala právní komisařka úředníky.
36. Na základě čl. 14 odst. 2 zákona z roku 2003 přiznala právní komisařka žalobcům peněžité náhrady, jejichž výše se pohybovala v závislosti na jednotlivém případě od 2 000 do 40 000 eur. Krom toho příslušným minis‑ terstvům nařídila, aby ve vztahu k žalobcům uplatnila pracovní podmínky, které odpoví‑ dají pracovním podmínkám srovnatelných zaměstnanců v pracovním poměru na dobu neurčitou. Některým žalobcům přiznala právní komisařka nakonec právo na pracovní poměr na dobu neurčitou za podmínek, které nesmí být méně výhodné než podmínky, které platí pro srovnatelné zaměstnance v pracovním poměru na dobu neurčitou.
37. Proti rozhodnutí právní komisařky podala dotčená ministerstva žalobu k Labour Court Dublin. IMPACT podala proti rozhodnutí právní komisařky vzájemnou žalobu v rozsahu, v němž bylo shledáno, že ustanovení 5 rámcové dohody není přímo použitelné.
IV – Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce a řízení před Soudním dvorem
38. Usnesením ze dne 12. června 2006, došlým Soudnímu dvoru dne 19. června 2006, se Labour Court Dublin rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1) Musí Rights Commissioners a Labour Court při projednávání věci v prvním stupni podle vnitrostátních předpisů nebo při rozhodování o opravném prostředku podaném proti rozhodnutí v prvním stupni na základě některé zásady práva Společenství (zejména zásady rovnocennosti a efektivity) použít přímo použitelné ustanovení směrnice Rady 1999/70/ES ze dne 28. června 1999 za podmínek, kdy:
– vnitrostátní právo členského státu, včetně ustanovení vnitrostátních právních předpisů provádějících uvedenou směrnici, nesvěřuje Rights Commissioner a Labour Court výslovně příslušnost za tímto účelem,
– jednotlivci mohou u High Court uplatnit jiné nároky vyplývající ze skutečnosti, že jejich zaměstna‑ vatel nepoužil v jejich konkrétním případě směrnici, a
– jednotlivci mohou u příslušného obecného soudu uplatnit jiné nároky proti členskému státu na náhradu škody, která jim vznikla z důvodu, že tento stát neprovedl směrnici včas?
2) Pokud je odpověď na první otázku kladná:
a) Je ustanovení 4 bod 1 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou, která tvoří přílohu ke
směrnici 1999/70, bezpodmínečné a dostatečně přesné, aby se jej mohli jednotlivci dovolávat před svými vnitrostátními soudy?
b) Je ustanovení 5 bod 1 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou, která tvoří přílohu ke směrnici 1999/70, bezpodmínečné a dostatečně přesné, aby se jej mohli jednotlivci dovolávat před svými vnitrostátními soudy?
3) S přihlédnutím k odpovědím Soud‑ ního dvora na první otázku a na druhou otázku písm. b):
Brání ustanovení 5 bod 1 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou, která tvoří přílohu ke směrnici 1999/70/ES, členskému státu jednají‑ címu v postavení zaměstnavatele v obno‑ vení pracovní smlouvy uzavřené na dobu určitou až na 8 let během období po datu, kdy uvedená směrnice již měla být provedena, a před přijetím prováděcích vnitrostátních předpisů, pokud:
– smlouva byla dosud obnovována na kratší dobu a zaměstnavatel potře‑ buje práci vykonávanou zaměst‑ nancem po delší období, než je obvyklá doba obnovení smluv,
– obnovení smlouvy na delší dobu má za následek, že jednotlivec nemůže mít žádný prospěch z ustanovení 5 rámcové dohody po jeho provedení do vnitrostátního práva, a
– takové obnovení není ospravedl‑ něno žádnými objektivními důvody nesouvisejícími s postavením dotčené osoby jako zaměstnance v pracovním poměru na dobu určitou?
4) Pokud je odpověď na první otázku nebo na druhou otázku záporná:
Vyžaduje jakékoli ustanovení práva Společenství (a zejména povinnost vykládat vnitrostátní právo ve světle znění a účelu směrnice, aby bylo dosa‑ ženo jejího cíle), aby Rights Commis‑ sioner a Labour Court vykládali
ustanovení vnitrostátních právních předpisů přijatých k provedení směrnice 1999/70 v tom smyslu, že uvedená usta‑ novení mají zpětný účinek k datu, kdy měla být uvedená směrnice provedena, pokud:
– znění dotčeného vnitrostátního právního předpisu takový výklad výslovně nevylučuje, avšak
– vnitrostátní pravidla výkladu zákonů takové zpětné použití vylučují, pokud není jasně a jednoznačně stanoven opak?
5) Pokud je odpověď na první otázku nebo na čtvrtou otázku kladná:
Zahrnují ‚pracovní podmínky‘, na které odkazuje ustanovení 4 rámcové dohody, která tvoří přílohu ke směrnici 1999/70, podmínky pracovní smlouvy týkající se odměny a důchodového zabezpečení?“
39. V řízení před Soudním dvorem před‑ ložily kromě IMPACT a irských minister‑ stev žalovaných v původním řízení písemná a ústní vyjádření vláda Spojeného království a Komise Evropských společenství. Krom toho písemná vyjádření předložila nizo‑ zemská vláda.
V – Posouzení
A – Kč první otázce: povinnost pouěít ust‑a novení práva Spoleřenství sčp ímým úřinkem včp ípadž nedostatku výslovné p íslušnosti
Úvodní poznámka
40. Podstatou první otázky Labour Court je, zda je vnitrostátní soud povinen použít usta‑ novení práva Společenství s přímým účinkem v případě, že mu k tomu vnitrostátním právem sice nebyla stanovena žádná výslovná příslušnost, ale má příslušnost k použití vnitrostátního zákona přijatého k prove‑ dení daných ustanovení a jednotlivec by se v opačném případě mohl přímo dovolávat
daných ustanovení pouze před jinými vnit‑ rostátními soudy a pouze za méně výhod‑ ných podmínek.
41. Tato otázka může v prvním okamžiku působit nezvykle. K jejímu lepšímu pocho‑ pení je třeba se krátce seznámit se systémem soudních příslušností v Irsku.
42. Podle údajů předkládajícího soudu mají v Irsku Rights Commissioners a Labour Court oprávnění k rozhodování pouze v rozsahu, v němž byla zákonem stanovena jejich příslušnost. Žádný z uvedených orgánů nemá výslovnou příslušnost k přijetí rozhod‑ nutí o nárocích, které se opírají o ustano‑ vení práva Společenství s přímým účinkem, nespadá‑li toto ustanovení do působnosti právních předpisů, které stanoví příslušnost Rights Commissioners, respektive Labour Court.
43. S tímto odkazem popřela dotčená minis‑ terstva jako žalovaní v původním řízení příslušnost právní komisařky a Labour Court k rozhodnutí o procesních prostředcích žalobců v rozsahu, v němž se opírají přímo o směrnici 1999/70.
44. Tento problém s příslušností má prak‑ tický význam pro období před 14. červencem 2003, ve kterém směrnice 1999/70 nebyla ještě provedena do irského práva. Přesně pro
toto období se totiž žalobci přímo dovolá‑ vají této směrnice a k ní připojené rámcové dohody o pracovních smlouvách na dobu určitou.
Procesní autonomie členských států a její meze
45. Ani směrnice 1999/70, ani rámcová dohoda o pracovních smlouvách na dobu určitou neobsahují vlastní úpravu přísluš‑ nosti pro spory o nárocích vyvozovaných z těchto předpisů. Ustanovení 8 bod 5 rámcové dohody naopak odkazuje do té míry výslovně na ustanovení vnitrostátních zákonů a kolektivních smluv a na zvyklosti.
15
46. Východiskem pro zodpovězení otázky položené Soudnímu dvoru je tak zásada procesní autonomie členských států : podle ustálené judikatury přísluší při neexistenci právní úpravy Společenství v této oblasti vnitrostátnímu právnímu řádu každého
15 — K pojmu procesní autonomie viz rozsudky Xxxxxxxx (bod 95), Xxxxxxx a Sardino (bod 52) a Vassallo (bod 37) uvedené v poznámce pod čarou 3, dále rozsudky ze dne 7. ledna 2004, Wells (C‑201/02, Recueil, s. I‑723, bod 67), a ze dne
28. června 2007, Bonn Fleisch (C‑1/06, Sb. rozh. s. I‑5609, bod 41).
členského státu, aby určil příslušné soudy
těchto práv jsou 19v kaědém jednotlivém
a upravil procesní podmínky řízení určených
k zajištění ochrany práv, která proces1n6ím
p ípadž odpovždné členské státy.
subjektům vyplývají z práva Společenství .
47. Ve smyslu této procesní autonomie není
49. V tom je vyjádřena zásada účinné soudní ochrany, která podle ustálené xxxx‑ katury představuje obecnou právní zásadu
práva Společenství, která náleží k zá20kladním
v zásadě úkolem Soudního dvora spolupra‑
právům chráněným ve Společenství a která
covat při řešení otázek příslušnosti, které
musí být také dodržována členskými 21státy
může vyvolat kvalifikace určitého na právu
Společenství spočívajícího právn1í7ho stavu
v oblasti působnosti práva Společenství .
v oblasti vnitrostátního soudnictví .
18
48. Z povinnosti spolupráce (článek 10 ES) však vyplývá, že členské státy – včetně vnit‑ rostátních soudů – jsou povinny v rámci své procesní autonomie zajistit soudní ochranu práv, která procesním subjektům vyplývají z práva Společenství ; za účinnou ochranu
16 — Rozsudky ze dne 19. prosince 1968, Salgoil (13/68, Recueil,
s. 680, 693), ze dne 16. září 1976, Rewe‑Zentralfinanz (33/76, Recueil, s. 1989, bod 5), ze dne 9. července 1985, Bozzetti (179/84, Recueil, s. 2301, bod 17), ze dne 14. prosince 1995, Peterbroeck (C‑312/93, Recueil, s. I‑4599, bod 12), ze dne 20. září 2001, Courage a Xxxxxx (C‑453/99, Recueil, s. I‑6297, bod 29), ze dne 30. září 2003, Köbler (C‑224/01, Recueil, s. I‑10239, bod 46), ze dne 13. března 2007, Unibet (C‑432/05, Sb. rozh. s. I‑2271, bod 39), a ze dne 7. června 2007, Xxx xxx Xxxxx a další (C‑222/05 až C‑225/05, Sb. rozh. s. I‑4233, bod 28).
17 — Xxxxxxxx Xxxxxxxx (uvedený v poznámce pod čarou 16, bod 17), ze dne 18. ledna 1996, XXXX (C‑446/93, Recueil, s. I‑73, bod 32), ze dne 17. září 1997, Xxxxxx Consult (C‑54/96, Recueil, s. I‑4961, bod 40), ze dne 22. května 2003, Connect Austria (C‑462/99, Recueil, s. I‑5197, bod 35) a Köbler (uvedený v poznámce pod čarou 16, bod 47).
18 — Rozsudek Unibet (uvedený v poznámce pod čarou 16, bod 38 ve spojení s bodem 39).
50. Avšak za účelem účinné ochrany práv jednotlivců založených na právu Společen‑ ství musí být v každém jednotlivém případě jednotlivci vhodným způsobem zajištěn přístup k vnitrostátním soudům. Tento přístup je určujícím způsobem stanoven jak určením soudních příslušností, tak také úpravou podmínek soudních řízení pro
19 — Rozsudky Bozzetti (uvedený v poznámce pod čarou 16, bod 17), XXXX (uvedený v poznámce pod čarou 17, bod 32), Xxxxxx Consult (uvedený v poznámce pod čarou 17, bod 40), Connect Austria (uvedený v poznámce pod čarou 17, bod 35) a Köbler (uvedený v poznámce pod čarou 16, bod 47).
20 — Viz zejména rozsudky ze dne 15. května 1986, Xxxxxxxx (222/84, Recueil, s. 1651, body 18 a 19), ze dne 25. července 2002, Unión de Pequeños Agricultores v. Rada (C‑50/00, Recueil, s. I‑6677, bod 39) a Unibet (uvedený v poznámce pod čarou 16, bod 37). K záruce práva na účinnou soudní ochranu z hlediska základních práv viz články 6 a 13 Evropské úmluvy o ochraně základních lidských práv a svobod (podepsané v Ĕímě 4. listopadu 1950), jakož i čl. 47 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie (vyhlášené v Nice dne 7. prosince 2000, Úř. věst. C 364, s. 1).
21 — Viz k tomu namísto mnoha rozsudek ze dne 7. září 2006, Xxxxxxx Xxxxxx (C‑81/05, Sb. rozh. s. I‑7569, bod 35); ve stejném smyslu rozsudek ze dne 3. května 2007, Advocaten voor de Wereld (C‑303/05, Sb. rozh. s. I‑3633, bod 45, ve vztahu k právu Unie) a čl. 51 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie.
každý dostupný právní prostředek. Do té míry neexistuje žádný podstatný rozdíl mezi úpravou příslušnosti a podmínek řízení: nevýhodná úprava podmínek řízení může totiž přístup jednotlivce k vnitrostátním soudům značně ztížit stejně jako nevýhodná úprava příslušnosti.
51. Jak příslušnosti, tak také procesní podmínky soudních řízení určených k zajiš‑ tění ochrany práv, která procesním subjektům
odkázat za účelem uplatnění jejich žalobních nároků na obecné irské soudy.
53. Přitom přísluší předkládajícímu soudu, který sám přímo zná procesní podmínky soudních řízení v oblasti vnitrostátního práva, zkoumat, zda v projednávaném případě byly dodrženy zásady rovnocennosti a efektivity. Soudní dvůr však může před‑ kládajícímu soudu poskytnout s ohledem
na zkoumání, jež provádí, xxxxxx0x0é pokyny
vyplývají z práva Společenství, nesmějí být méně příznivé než ty, které se týkají obdob‑ ných řízení na základě vnitrostátního práva (zásada rovnocennosti), a nesmějí v praxi znemožňovat nebo nadměrně ztěžovat výkon
práv přiznaných pr2á2vním řádem Společenství
k požadavkům práva Společenství .
(zásada efektivity) .
Zásada efektivity
52. Na základě těchto kritérií rovnocen‑ nosti a efektivity je nutné zkoumat, zda by bylo v souladu s právem Společenství odmít‑ nout v takovém případě, jako je projednávaný případ, příslušnost irských soudů pro pracov‑ něprávní spory (jimiž jsou Rights Commissi‑ oners a Labour Court), pokud jde o nároky založené přímo na směrnici 1999/70, respek‑ tive rámcové smlouvě pro období před 14. červencem 2003 a žalobce namísto toho
22 — Pokud jde o procesní podmínky, odpovídá to ustálené judikatuře; viz namísto mnoha v poznámce pod čarou 16 uvedené rozsudky Rewe‑Zentralfinanz (bod 5), Peterbroeck (bod 12), Xxxxxxx a Xxxxxx (bod 29), Unibet (bod 43) a Xxx xxx Xxxxx (bod 28).
54. Nejprve je nutné s ohledem na zásadu efektivity zkoumat, zda by žalobcům nebylo prakticky znemožněno vykonávat svá práva vyplývající ze směrnice 1999/70, respektive z rámcové dohody, nebo zda by nebyl tento výkon nadměrně ztížen, pokud by jim byl pro období před 14. červencem 2003 zamezen přístup k irským pracovním soudům a namísto toho by byli odkázáni na obecné irské soudy.
23 — Rozsudky ze dne 1. prosince 1998, Levez (C‑326/96, Recueil,
s. I‑7835, body 39 a 40), a ze dne 16. května 2000, Xxxxxxx a další (C‑78/98, Recueil, s. I‑3201, body 49 a 50).
55. Pouhá okolnost, že v členském státě nemohou být určité nároky žalovány před všemi vnitrostátními soudy, ale že jsou vyhra‑ zeny určitým soudům, sama o sobě ještě není porušením zásady efektivity. Naopak určitá specializace v rámci soudního systému může odpovídat určité legitimní potřebě; tato specializace slouží co nejúčinnější organizaci soudnictví a je známa z řady členských států v nejrůznějších formách.
56. Je do té míry zjevné, že řízení před obec‑ nými irskými soudy v zásadě připouští přímé odvolání se na ustanovení směrnice 1999/70, respektive rámcové dohody. Podle údajů předkládajícího soudu by totiž žalobci mohli před těmito soudy zažalovat irský stát jakožto svého zaměstnavatele a tímto způsobem požadovat přímou soudní ochranu z důvodu
tvrzeného poruš2e4ní jejich práv vyplývají‑
57. Projednávaný případ se však vyzna‑ čuje tou zvláštností, že žalobci uplatňují své nároky založené na právu Společenství vůči svému zaměstnavateli jak pro období před
14. červencem 2003 – tedy před provedením směrnice 1999/70 do irského práva –, tak také pro následující období.
58. Žalobci sice vyvozují své nároky pro období před 14. červencem 2003 přímo ze směrnice, respektive z rámcové dohody, zatímco pro období od 14. července 2003 se opírají o irský zákon z roku 2003 přijatý k provedení směrnice. Nezávisle na těchto formálně odlišných právních základech však požadují jak pro období před 14. červencem 2003, tak také pro následující období, stejnou ochranu jakožto zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou, která je nakonec stále založena na směrnici 1999/70.
cích ze směrnice ; v žádném případě by tak
nebyli omezeni pouze na druhotnou právní ochranu ve formě nároků na náhradu škody
vůči irskému státu z důvo2d5u opožděného
provedení směrnice 1999/70 .
59. Pokud by se žalobci mohli přímo dovo‑ lávat směrnice 1999/70 pro období před jejím
24 — V bodu 51 předkládacího rozhodnutí je k tomu uvedeno
„[…] [t]he Complainants could proceed against the State as their employer before a Court of competent jurisdiction claiming redress for the alleged infringement of their rights under the Directive. […]“; viz krom toho druhá odrážka první předběžné otázky.
25 — Takové nároky na náhradu škody jsou uznány v ustálené judikatuře od rozsudku ze dne 19. listopadu 1991, Franco‑ vich a další (C‑6/90 a C‑9/90, Recueil, s. I‑5357).
provedením pouze před obecnými irskými soudy, nikoliv však před irskými soudy pro pracovněprávní spory, byli by tak fakticky nuceni podat návrh na zahájení dvou para‑ lelních řízení, aby tak dosáhli ochrany, která jim náleží na základě práva Společenství:
první řízení před obecnými soudy pro období do – opožděného – provedení směrnice do irského práva a druhé řízení před soudy pro pracovněprávní spory pro následující období.
62. V tomto sporu není úkolem Soudního dvora vyjadřovat se k výkladu vnitrostátního práva. V rámci rozdělení příslušností mezi soudy Společenství a soudy členských států má totiž Soudní dvůr ve vztahu ke skutko‑ vému a právnímu kontextu, do kterého jsou
předběžné otázky zasazeny, v2y7cházet ze zjiš‑
tění předkládajícího soudu . Předkládací
rozhodnutí naznačuje, že příslušnost irských
soudů pro pracovněprávní vztahy má28podle
zákona z roku 2003 povinnou povahu .
60. Žalovaná irská ministerstva uplat‑ ňují, že žalobci mohli takovou dvojí zátěž vyloučit, pokud by od začátku žalovali pouze před obecnými irskými soudy. Minister‑
stva tvrdí, že příslušnosti irských soudů pr26o
pracovněprávní spory jsou fakultativní ,
a že žalobci tak nebyli povinni se obracet pro období po 14. červenci 2003 na právní komi‑ sařku a Labour Court. Naopak žalobci mohli všechny své nároky zažalovat u obecných irských soudů bez ohledu na to, zda se týkají období před nebo po 14. červenci 2003.
61. Posledně uvedeným úvahám se Impact na jednání důrazně bránila. Podle názoru Impact má příslušnost irských soudů pro pracovněprávní spory podle zákona z roku 2003 povinnou povahu. Každopádně zabývání se spory týkajících se pracovního poměru na dobu určitou obecnými soudy nemělo dosud žádný praktický význam.
26 — Podle názoru žalovaných irských ministerstev vyplývá fakul‑ tativní povaha této příslušnosti z článku 14 zákona z roku 2003, podle kterého zaměstnanec můěe podat u práv‑ ního komisaře stížnost: „An employee […] may present a complaint to a rights commissioner […]“ (zvýraznění provedeno autorkou tohoto stanoviska).
63. Za těchto okolností je nutné vycházet z toho, že žalobci by museli skutečně vést dvě řízení před rozdílnými soudy, aby tak mohli požívat plné ochrany, která jim jakožto zaměstnancům v pracovním poměru na dobu určitou přísluší podle směrnice 1999/70, respektive rámcové dohody. Takové dvojí zatížení dvěma řízeními a s nimi spojenými zvláštnostmi a riziky by žalobcům, jakožto zaměstnancům v pracovním poměru na dobu určitou, nadměrně ztížilo účinné uplat‑ nění ochrany, která je jim zaručena právem
27 — Rozsudky ze dne 29. dubna 2004, Xxxxxxxxxxxx a Xxxxxxx (C‑482/01 a C‑493/01, Recueil, s. I‑5257, bod 42), ze dne 30. června 2005, Tod’s (C‑28/04, Sb. rozh. s. I‑5781, bod 14), a ze dne 12. ledna 2006, Turn‑ und Sportunion Waldburg (C‑246/04, Sb. rozh. s. I‑589, bod 21).
28 — Viz zejména bod 21 předkládacího rozhodnutí, ve kterém je uvedeno, že stížnost spočívající na zákonu z roku 2003 je v prvním stupni postoupena právnímu komisaři. („Section 14 of The Act of 2003 provides that a complaint alleging a contravention of the Act shall be referred in the first instance to a Rights Commissioner“; zvýraznění provedeno autorem tohoto stanoviska). O fakultativní příslušnosti, jak tvrdila žalovaná irská ministerstva, se v předkládacím rozhodnutí nikde nehovoří.
Společenství. To není slučitelné se zásadou
k účinnému uplatnění práv jed3n0 otlivců vyplý‑
efektivity.
vajících z práva Společenství způsobem znehodnocen.
, by byl tímto
64. Avšak i v případě, že by příslušnost irských soudů pro pracovněprávní spory měla být pouze fakultativní povahy, bylo by v každém případě nutné vzít v úvahu, že se v projednávaném případě jedná o specializo‑ vané soudy, které irský zákonodárce pověřil v souvislosti s provedením směrnice 1999/70 zvláště řešením pracovněprávních sporů z pracovních poměrů na dobu určitou. Před takovými specializovanými soudy musí být uplatnění ochrany, kterou směrnice posky‑ tuje zaměstnancům v pracovním poměru na dobu určitou, v široké míře možná. V jádru se přitom i nadále jedná o tutéž ochranu, bez ohledu na to, zda přímo, nebo pouze
nepřímo – prostřednictvím vnitrostátníh29o
66. Zásada efektivity vyžaduje, aby před soudem, kterému přísluší použít vnitrostátní prováděcí předpisy ke směrnici, mohly být uplatněny také nároky, které přímo vyplý‑ vají z této směrnice pro období před jejím provedením.
Zásada rovnocennosti (ekvivalence)
prováděcího zákona – vyplývá ze směrnice .
65. Roztříštěnost soudní příslušnosti pro použití směrnice na straně jedné a jejího
67. Zásada rovnocennosti je výrazem obecné zásady rovného zacházení a zásady zákazu diskriminace, která vyžaduje, aby se srovna‑ telnými situacemi nebylo zacházeno odlišně
a s odlišnými situacemi stejně, nen31í‑li takové
vnitrostátního prováděcího zákona na straně druhé by podstatně ztížilo účinné uplatnění ochrany pro dotčené zaměstnance posky‑
zacházení objektivně odůvodněné .
tované právem Společenství. Také přímý účinek práva Společenství, jenž v případě opoždění vnitrostátních orgánů slouží
29 — Rozdíl existuje pouze tehdy, pokud vnitrostátní prováděcí zákon poskytuje širší ochranu, která jde nad rámec ochrany směrnice a rámcové dohody.
30 — Speciálně k přímému účinku ustanovení směrnic viz rozsudky ze dne 5. dubna 1979, Ratti (148/78, Recueil, s. 1629, body 21 a 22), a ze dne 19. února 1982, Xxxxxx (8/81,
Recueil, s. 53, body 23 a 24).
31 — K zásadě rovného zacházení viz ustálená judikatura, v nepo‑ slední řadě rozsudky ze dne 12. září 2006, Eman a Sevinger (C‑300/04, Sb. rozh. s. I‑8055, bod 57), a ze dne 11. září 2007, Xxxxxxxxx v. Rada (C‑227/04 P, Sb. rozh. s. I‑6767, bod 63), jakož i v poznámce pod čarou 21 uvedené rozsudky Xxxxxxx Xxxxxx (bod 37) a Advocaten voor de Wereld (bod 56).
68. Žaloby, které žalobci podali u irských soudů pro pracovněprávní spory, slouží, jak již bylo uvedeno výše, k uplatnění jejich ochrany jakožto zaměstnanců v pracovním
poměru na dobu určitou, kt3e2rá je xxx xxxx‑
70. Předkládající soud musí přitom zkoumat jak předmět, tak také podstatné znaky údajně srovnatelných žalob, které stanoví vnitros‑ tátní právo; je povinen zhodnotit konkrétní podmínky řízení v celé jejich souvislosti, tedy
čena právem Společenství . Jak již bylo
postavení použitelných předpisů v celém
uvedeno, jedná se přitom jak v případě období před 14. červencem 2003, tak i v případě
řízení, krom toho musí zohlednit průběh
řízení a zvláštnosti33řízení před různými vnit‑
následujícího období o tutéž ochranu, která se nakonec vztahuje ke směrnici 1999/70 bez ohledu na to, zda vyplývá ze směrnice přímo, nebo pouze nepřímo – prostřednictvím vnit‑ rostátního prováděcího zákona.
rostátními orgány .
71. Zásada rovnocennosti je porušena napří‑ klad v případě, kdy dotčená osoba, která se dovolává práva, jež jí je přiznáno právním řádem Společenství, musí počítat s dodateč‑ nými náklady a delšími lhůtami, než by tomu
bylo v případě, že by upla3t4nila pouze nárok
podle vnitrostátního práva .
69. Mají‑li být tedy žalobci za účelem uplat‑ nění části svých práv – těch práv, která se týkají období před 14. červencem 2003 – odkázáni na žaloby proti svým zaměstna‑ vatelům před obecnými soudy, je nutné
– na rozdíl od názoru žalovaných minis‑ terstev – právě tyto žaloby přezkoumat, pokud jde o jejich rovnocennost s žalobami, které je nutné podat u soudů pro pracov‑ něprávní spory. Oběma druhy žalob má být totiž uplatněna stejná ochrana pro zaměst‑ nance v pracovním poměru na dobu určitou, jež vyplývá ze směrnice, a zásada rovnocen‑ nosti vyžaduje, aby podmínky pro žalobu, jež se opírá přímo o směrnici, nebyly méně výhodné než podmínky pro žalobu, jež se opírá o vnitrostátní prováděcí zákon.
32 — Viz výše bod 58 tohoto stanoviska.
72. V projednávaném případě existují podle údajů uvedených v předkládacím rozhodnutí podstatné rozdíly mezi právními prostředky, které mají k dispozici zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou proti svému zaměstnavateli jako žalobci u Rights Commissioner, respektive u Labour Court na straně jedné a u obecných irských soudů na straně druhé.
33 — V tomto smyslu v poznámce pod čarou 23 uvedené rozsudky Levez (body 43 a 44) a Xxxxxxx (body 61 a 62).
34 — Viz ještě v poznámce pod čarou 23 uvedené rozsudky Levez (bod 51) a Xxxxxxx (bod 60).
73. Ĕízení před obecnými irskými soudy
o předběžné otázce zasaze3n7a, jaký vyplývá
jsou popisována jako podstatně formál‑ nější, složitější, nákladnější a časově nároč‑ nější. Jsou vybírány soudní poplatky, pro případ neúspěchu existuje nebezpečí uložení náhrady nákladů řízení a procesním zastou‑ pením účastníků řízení nelze pověřit odbory,
respektive svazy za3m5 ěstnavatelů, ale je vyhra‑
z předkládacího rozhodnutí .
zeno advokátům . Naproti tomu podlé‑
hají stížnosti podané u Rights Commissi‑ oner a žaloby podané u Labour Court jedno‑ duššímu řízení, ve kterém se účastníci řízení mohou nechat zastoupit libovolnou osobou, zejména odborovou organizací nebo svazem zaměstnavatelů; není ukládána náhrada nákladů řízení a ani nejsou vybírány soudní poplatky.
74. Žalovaná irská ministerstva sice před Soudním dvorem částečně popřela toto vylí‑ čení a posouzení irského procesního práva. Avšak do té míry je dostačující odkaz na skutečnost, že Xxxxxxxx dvoru v rámci žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce nepřísluší rozhodovat o tom, zda výklad vnit‑
rostátních p3ř6edpisů předkládajícím soudem
75. Vycházíme‑li z popisu předkládají‑ cího soudu, jeví se v projednávaném případě možné procesní prostředky u obecných irských soudů, posuzované jako celek, jako méně výhodné než procesní prostředky u Rights Commissioner a Labour Court. Zejména jsou pro osoby v postavení žalobců spojeny s vyšším finančním rizikem a neumožňují jim nechat se zastoupit před soudem odbory.
76. V případě uplatnění nároků založe‑ ných přímo na právu Společenství za období před provedením směrnice 1999/70 by se tak dotčené osoby nacházely v horším postavení než v případě nároků za následující období, pokud jde o uplatnění jejich nároků opírají‑ cích se o irský prováděcí zákon.
je správný . Naopak Soudnímu dvoru
přísluší, aby vzal v rámci rozdělení pravomocí mezi soudy Společenství a vnitrostátními soudy v úvahu takový skutkový a legislativní kontext, do něhož je žádost o rozhodnutí
35 — Podle údajů předkládacího rozhodnutí však může fyzická osoba vystupovat před soudem také bez zastoupení.
36 — Rozsudky ze dne 3. října 2000, Corsten (C‑58/98, Recueil,
s. I‑7919, bod 24), Xxxxxxxxxxxx a Xxxxxxx (uvedený v poznámce pod čarou 27, bod 42), a ze dne 18. ledna 2007, Xxxxxx (C‑220/05, Sb. rozh. s. I‑385, bod 25).
77. Je‑li příslušnost irských pracovních soudů považována za povinnou pro období po 14. červenci 2003, může být horší posta‑ vení zaměstnanců, jako jsou stěžovatelé, spatřováno také v tom, že by byli – jak již
37 — Viz k tomu opětovně judikatura uvedená v poznámce pod čarou 27.
bylo zmíněno v jiné souvislosti 38 – fakticky nuceni dát podnět k zahájení dvou paralel‑ ních řízení, aby tak získali ochranu, které požívají na základě práva Společenství: první před obecnými soudy pro období do prove‑ dení směrnice 1999/70 a druhé před pracov‑ ními soudy pro následující období. Pokud by naproti tomu založili své nároky pouze na základě zákona z roku 2003, a nikoliv navíc také na základě práva Společenství, bylo by třeba pouze jednoho soudního řízení, pro které by v každém případě zůstala právní cesta k irským pracovním soudům otevřena.
78. Horší postavení žalobců nelze odůvodnit například tím, že pro období před 14. červencem 2003 neexistoval žádný irský prováděcí zákon ke směrnici 1999/70, jež by mohl založit příslušnost pracovních soudů. Členský stát totiž nemůže vůči jednot‑
livci nam3í9tat své opoždění při provádění
vencem 2003 a namísto toho odkázáním na právní cestu před obecnými irskými soudy by tak byla porušena zásada rovnocennosti.
Právní důsledky
80. Podle výše uvedených úvah tak odkázání zaměstnanců v pracovním poměru na dobu určitou, jako jsou žalobci, na právní cestu k obecným irským soudům pro období před
14. červencem 2003 a zamezení přístupu těchto žalobců k irským pracovním soudům tak představuje porušení jak zásady efekti‑ vity, tak také zásady rovnocennosti.
směrnice .
79. Zamezením přístupu žalobců k irským pracovním soudům pro období před 14. čer‑
81. Ze zásady spolupráce stanovené právem Společenství (článek 10 ES) vyplývá, že před‑ kládající soud je povinen vykládat ustano‑ vení o své vlastní příslušnosti, jakož i proces‑ ních podmínkách pro žaloby, které byly u něj podány, v co nejvyšším možném rozsahu ve smyslu účinné soudní ochrany práv, která
procesním subjektům vyplý40vají ze směrnice
1999/70 a rámcové dohody .
38 — Viz k tomu výše uvedené úvahy k zásadě efektivity v bodech 54 až 66 tohoto stanoviska.
39 — Viz namísto mnoha rozsudky Ratti (bod 22) a Xxxxxx (body 24, 33 a 34) uvedené v poznámce pod čarou 30.
40 — V tomto smyslu rozsudek Unibet (uvedený v poznámce pod čarou 16, bod 44).
82. Jak vyplývá z předkládacího rozhod‑ nutí, spatřuje Labour Court v projednávaném případě také prostor pro takový výklad jeho příslušnosti v souladu s právem Společenství, který mu umožňuje prohlásit se za přísluš‑ ného nejen pro období od 14. července 2003, ale také pro předcházející období a použít přitom přímo účinná ustanovení směrnice 1999/70, respektive rámcové dohody.
83. Za těchto okolností je předkládající soud podle zásad rovnosti a efektivity povinen použít přímo účinná ustanovení směr‑ nice 1999/70, respektive rámcové dohody o pracovních smlouvách na dobu určitou v původním sporu, aby tak byla v každém jednotlivém případě zajištěna účinná ochrana
práv je4d1notlivců vyplývající z těchto usta‑
mu k tomu nebyla sice ve vnitrostátním právu stanovena žádná výslovná přísluš‑ nost, ale je‑li příslušný pro použití vnitros‑ tátního prováděcího zákona přijatého později k takovému ustanovení a mohl‑li se jednot‑ livec jinak přímo dovolávat takových usta‑ novení pro období před přijetím vnitrostát‑ ního prováděcího zákona pouze před ostat‑ ními vnitrostátními soudy a pouze za méně výhodných podmínek.
B – Kč druhé otázce: zkoumání p ímého úřinku ustanovení 4 ač5 rámcové dohody
novení .
85. Druhá otázka je pokládána pouze pr42o
případ, že první otázka bude, jak navrhuji ,
Mezitímní závěr
84. Jako mezitímní závěr je tedy nutné konstatovat:
Podle zásad rovnocennosti a efektivity je vnitrostátní soud povinen použít přímo účinná ustanovení práva Společenství, pokud
41 — Viz k tomu ještě bod 48 a poznámka pod čarou 19 tohoto stanoviska.
zodpovězena kladně. Podstatou této druhé otázky předkládajícího soudu je, zda jsou ustanovení 4 bod 1 a ustanovení 5 bod 1 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou přímo použitelná, takže jednot‑ livec se může těchto ustanovení dovolávat před soudem.
86. Skutečnost, že ustanovení směrnice mohou mít přímý účinek, odpovídá ustálené
42 — Body 45 až 84 tohoto stanoviska.
judikatuře 43: ve všech případech, kdy se usta‑ novení směrnice z hlediska svého obsahu jeví jako bezpodmínečná a dostatečně přesná, se
88. Soudní dvůr měl sice již příležitost vyložit ustanovení rámcové dohody o pracovních
poměrech na dobu46určitou dotčená v projed‑
lze těchto ustanovení dovolávat při neexis‑
návaném případě , k jejich47přímé použitel‑
tenci prováděcích opatření přijatých ve lhůtách vůči jakýmkoli vnitrostátním před‑ pisům neslučitelným se směrnicí nebo defi‑
nují‑li práva, která44jednotlivci mohou uplat‑
nosti se však ještě nevyjádřil .
ňovat vůči státu . Ustanovení směrnice
s přímým účinkem lze tak4é5 uplatnit vůči
státu jakožto zaměstnavateli .
87. Tuto judikaturu lze bez dalšího použít na rámcové dohody. Jejich obsah je sice dojednán mezi sociálními partnery na úrovni Společenství (čl. 139 odst. 1 ES), přesto jsou nedílnou součástí směrnic Rady přija‑ tých k jejich provedení (čl. 139 odst. 2 ES ve spojení s článkem 137 ES) a sdílejí jejich právní povahu.
K první části druhé otázky: ustanovení 4 rámcové dohody
89. První část druhé otázky [otázka 2 písm. a)] je věnována přímému účinku usta‑ novení 4 bodu 1 rámcové dohody o pracov‑ ních poměrech na dobu určitou. V tomto ustanovení je zakotvena zásada zákazu diskriminace zaměstnanců zaměstnaných na dobu určitou.
90. Zákazy diskriminace představují jeden z klasických případů použití přímého účinku práva Společenství. To platí nejen pro zákazy diskriminace obsažené v primárním
právu – zvláště ve svob4o8 dách a ustanoveních,
jako je článek 141 ES , ale také pro takové
43 — Rozsudky ze dne 4. prosince 1974, Xxx Xxxx (41/74, Recueil, s. 1337, bod 12), Ratti (uvedený v poznámce pod čarou 30, body 19 až 23) a Xxxxxx (uvedený v poznámce pod čarou 30, body 17 až 25); viz také rozsudek Xxxxxx Consult (uvedený v poznámce pod čarou 17, bod 44).
44 — Rozsudek ze dne 28. června 2007, JP Xxxxxx Xxxxxxx Claverhouse (C‑363/05, Sb. rozh. s. I‑5517, bod 58); viz také rozsudky Xxxxxx (uvedený v poznámce pod čarou 30, bod 25), ze dne 8. října 1987, Kolpinghuis Nijmegen
(80/86, Recueil, s. 3969, bod 7), ze dne 22. června 1989, Xxxxxxxx Xxxxxxxx (103/88, Recueil, s. 1839, bod 29), a ze dne
19. dubna 2007, Xxxxxxx (C‑356/05, Sb. rozh. s. I‑3067, bod 37).
45 — Viz namísto mnoha rozsudky ze dne 26. února 1986, Marshall (152/84, Recueil, s. 723, „Marshall I“, bod 49), a ze dne 20. března 2003, Kutz‑Bauer (C‑187/00, Recueil, s. I‑2741, body 31 a 71).
zákazy diskriminace, které zákonodárce
46 — Viz k tomu xxxxxxxx Xxxxxxxx, Xxxxxxx a Sardino, Vassalo, jakož i Xxx Xxxxx Xxxxxx, uvedené v poznámce pod čarou 3.
47 — V rozsudku Xxxxxxxx (uvedeném v poznámce pod čarou 3, body 28 a 107) opakuje Soudní dvůr pouze názor před‑ kládajícího soudu k (neexistující) přímé účinnosti rámcové dohody, aniž by však k tomuto problému sám zaujal stanovisko.
48 — Viz například rozsudky ze dne 21. června 1974, Reyners (2/74, Recueil, s. 631, body 24 až 32), a ze dne 8. dubna 1976, Defrenne (43/75, Recueil, s. 455, „Defrenne II“, body 38 a 39).
Společenství stanovil v sekundárním právu,
zejména v některých pracovn4ě9právních nebo
případě podmínkou pro použití zásady zákazu diskriminace. Souhlasím s předkláda‑
sociálněprávních směrnicích .
jícím soudem, že tyto podmínky použití mají pouze usnadnit uplatnění zákazu diskrimi‑
nace a5j0eho uskutečnění v běžném pracovním
životě .
91. Žalovaná irská ministerstva přesto v projednávaném případě popírají přímý účinek zákazu diskriminace zaměstnanců v pracovním poměru na dobu určitou. Zaprvé jsou názoru, že tento zákaz diskri‑ minace je po obsahové stránce neurčitý; to vyplývá například z použití neurčitých práv‑ ních výrazů a odkazu na zásadu „poměrným dílem“ v ustanovení 4 bodě 2 rámcové dohody. Zadruhé s odkazem na bod 3 tohoto ustanovení uplatňují, že zákaz diskrimi‑ nace není bezpodmínečný, neboť je zde ještě nutné, aby členský stát stanovil podmínky použití.
92. Oba argumenty mě nepřesvědčují.
93. Co se nejprve týče ustanovení 4 bodu
3 rámcové dohody, nejsou „podmínky“, které musí stanovit členské státy, v žádném
49 — Viz například rozsudky Xxxxxxxx XX (uvedený v poznámce pod čarou 45, bod 52), a ze dne 21. června 2007, Xxxxxxx a další (C‑231/06 až C‑233/06, Sb. rozh. s. I‑5149, bod 19), pokaždé k zákazu diskriminace na základě pohlaví, stanove‑ nému sekundárním právem.
94. Takové podmínky použití mohou být procesně technické povahy, mohou však také obsahovat ustanovení nebo pokyny týkající se obsahu, které vyvozují praktické důsledky ze zákazu diskriminace nebo znázorňují jeho dopady, například pomocí typických případů. Tímto způsobem lze přihlížet ke konkrétní situaci v členských státech a k zvláštním okolnostem v určitých oblastech a zaměstná‑ ních , ať již ve státních právních předpisech nebo kolektivních smlouvách.
51
95. Z pouhé okolnosti, že je nutné stanovit takové podmínky použití, nelze vyvozovat, že zákaz diskriminace je podmíněn a že jednot‑ livec se nemůže bez stanovení uvedených
50 — Viz k tomu rozsudek Xxxxxx (uvedený v poznámce pod čarou 30, body 32 a 33) ve vztahu k „podmínkám“, které mají členské státy vytvořit v souvislosti s prováděním šesté směrnice o DPH. Ve stejném smyslu rozsudek Reyners (uvedený v poznámce pod čarou 48, body 26 a 31) ve vztahu k jedné ze základních svobod.
51 — Viz bod 10 obecného odůvodnění rámcové dohody a třetí pododstavec její preambule.
podmínek dovolávat zákazu diskriminace 52. Nejsou‑li stanoveny žádné podmínky použití, vyplývá požadovaná minimální ochrana pro zaměstnance v pracovním poměru na dobu určitou naopak ze samotné rámcové dohody.
96. Obecně platí, že přímý účinek ustanovení směrnice není vyloučen již proto, že směrnice
ponechává členským státům k její5m3 u prove‑
97. To je v projednávaném případě zajiš‑ těno. Zákaz diskriminace je podle ustanovení 4 bodu 1 rámcové dohody výrazem obecné zásady rovného zacházení a zákazu diskri‑ minace a má zaměstnance chránit před tím, aby s nimi na základě jejich postavení jako zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou nebylo zacházeno hůře než se srovna‑ telnými zaměstnanci v pracovním poměru na dobu neurčitou s ohledem na jejich pracovní podmínky. Použití takových požadavků pro konkrétní případ náleží ke klasickým úkolům soudů v působnosti práva Společenství.
dení určitý prostor pro uvážení . Takový
prostor pro uvážení je dán spíše povahou směrnice, která je podle čl. 249 odst. 3 ES závazná pouze, pokud jde o výsledek, jehož má být dosaženo, přičemž volba forem a prostředků provedení se ponechává vnit‑ rostátním orgánům. Rozhodující pro přímý účinek konkrétně dotčeného ustanovení
musí t5e4dy být, zda je jeho obsah dostate5č5 ně
98. Pouhá okolnost, že ustanovení práva Společenství, jako je v projednávaném případě dotčený zákaz diskriminace, je ozna‑ čován jako „zásada“ a jsou v něm použity
určitý a zda je může použít každý soud .
neurčité právní pojmy jako „pracovní podmínky“ nebo „podmínky zaměst‑
52 — Ve stejném smyslu rozsudky Reyners (uvedený v poznámce
nání“, nehovoří proti jeho obsahové urč5i6‑
pod čarou 48, body 25, 26 a 29) a ze dne 17. září 2002,
tosti a tím proti jeho přímému účinku .
Baumbast a R (C‑413/99, Recueil, s. I‑7091, body 84 až 86) ve vztahu k základním svobodám, jakož i rozsudek Xxxxxx (uvedený v poznámce pod čarou 30, body 33 a 34) ve vztahu ke směrnici.
Naopak mohou být případné otázky týkající se pochybností při výkladu takových pojmů
objasněny pr5o7 střednictvím řízení o před‑
53 — Viz k tomu například xxxxxxxx Xxxxxx (uvedený v poznámce pod čarou 30, bod 30), ze dne 24. března 1987, McDermott a Xxxxxx (286/85, Recueil, s. 1453, bod 15), Xxxxxxxxxx (uvedený v poznámce pod čarou 25, bod 17), ze dne 2. srpna 1993, Marshall (C‑271/91, Recueil, s. I‑4367, „Marshall II“, bod 37), a ze dne 5. října 2004, Xxxxxxxx a další (C‑397/01 až
běžné otázce .
C‑403/01, Sb. rozh. s. I‑8835, bod 105).
54 — Viz v tomto smyslu ještě rozsudek Xxxxxxxx (uvedený v poznámce pod čarou 53, bod 105).
55 — Rozsudek ze dne 22. května 1980, Xxxxxxxx (131/79, Recueil,
s. 1585, bod 13); podobně rozsudky Xxxxxxxx I (uvedený v poznámce pod čarou 45, bod 55), Marshal II (uvedený v poznámce pod čarou 53, bod 37) a stanovisko generálního advokáta Xxx Xxxxxxx ze dne 27. října 1993 ve věci Banks (C‑128/92, Recueil, s. I‑1209, bod 27).
56 — Viz například ustálená judikatura k „zásadě stejné odměny mužů a žen“ (článek 141 ES) od rozsudku Defrenne II (uvedeného v poznámce pod čarou 48, bod 28), jakož i ustálená judikatura k „zásadě rovného zacházení s muži a ženami“, nejen s ohledem na „pracovní podmínky“ (např. rozsudky Marshall I, uvedený v poznámce pod čarou 45, a Xxxxxxxx, uvedený v poznámce pod čarou 20).
57 — V tomto smyslu rozsudek Xxx Xxxx (uvedený v poznámce pod čarou 43, bod 14).
99. Stejně tak v projednávaném případě nevylučuje odkaz na „objektivní důvody“, které mohou odůvodnit rozdílné xxxxx‑ zení se zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou a srovnatelnými zaměstnanci v pracovním poměru na dobu neurčitou (viz ustanovení 4 bod 1 rámcové dohody), přímý účinek zákazu diskriminace. Naopak odpo‑ vídá ustálené judikatuře, že pouhá možnost odchýlit se ve výjimečných případech od
ustanov5e8ní směrnice nebrání jejich přímému
odkazem je nakonec pouze vyjádřeno to, co zcela obecně vyplývá ze zásady zákazu diskriminace: zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou nemohou být, co se týče pracovních podmínek, bez objektiv‑ ního důvodu znevýhodňováni vůči zaměst‑ nancům v pracovním poměru na dobu neur‑ čitou. Omezená doba setrvání zaměstnanců v pracovním poměru na dobu určitou u jejich zaměstnavatele však může být právě takovým objektivním důvodem pro to, aby jim byly
účinku .
poskytovány určité výhody nikoliv v plném
rozsahu60, ale pouze poměrně (poměrným
dílem) . Zda a kdy tomu tak je, je otázkou
100. Možnost rozlišování z věcných, respek‑ tive objektivních důvodů je uznána v rámci
všech zákazů disk5r9iminace upravených
posouzení konkrétních okolností jednotli‑ vého případu. Na obsahové jasnosti zákazu diskriminace však nic nemění ani odkaz na zásadu „poměrným dílem“.
v právu Společenství . Její výslovné uvedení
ve znění rámcové dohody není ničím jiným než deklaratorním dodatkem, který vyjadřuje samozřejmost a který se nijak nedotýká obsa‑ hové jasnosti zákazu diskriminace.
101. Podobnou objasňující funkci splňuje odkaz na zásadu „poměrným dílem“ s dodatkem „[j]e‑li to vhodné“ v ustano‑ vení 4 bodě 2 rámcové dohody. Také tímto
58 — Rozsudky ze dne 10. listopadu 1992, Xxxxx Xxxxxxx Xxxxx Xxxxx (C‑156/91, Recueil, s. I‑5567, bod 15), ze dne 9. září 1999, Xxxxxx (C‑374/97, Recueil, s. I‑5153, bod 24), a Xxxxxxxx (uvedený v poznámce 53, bod 105); ve stejném smyslu již rozsudek Marshall I (uvedený v poznámce pod čarou 45, body 53 až 55). Nic jiného ostatně neplatí s ohledem na základní svobody Smlouvy o ES, přičemž výjimky z těchto svobod rovněž nebrání jejich přímé použitelnosti; viz namísto mnoha rozsudky Xxx Xxxx (uvedený v poznámce pod čarou 43, bod 7) a Baumbast a R (uvedený v poznámce pod čarou 52, body 85 a 86).
59 — Viz namísto mnoha rozsudek Advocaten voor de Wereld (uvedený v poznámce pod čarou 21, bod 56).
102. V souhrnu tak zásada zákazu diskri‑ minace stanovená v ustanovení 4 bodě 1 rámcové dohody splňuje všechny podmínky pro své přímé použití.
103. Při použití zásady zákazu diskri‑ minace se však musí předkládající soud ujistit, že úředníky činné ve veřejné službě Irska lze skutečně ve vztahu k dočasným zaměstnancům v pracovním poměru na dobu určitou, jako jsou žalobci, považovat
60 — Viz k tomu ustanovení 4 bod 4 rámcové dohody.
61
za srovnatelné zamžstnance vč pracovním pomžru na dobu neurřitou. To závisí na celkovém zhodnocení všech okolností konkrétního případu. Pouze na okraj je nutné v této souvislosti poznamenat, že napří‑ klad soudy Společenství odmítly s ohledem na evropskou veřejnou službu srovnatelnost úředníků a ostatních zaměstnanců Evrop‑ ských společenství .
104. K doplnění je nutné ještě poukázat na právní následky případného porušení zásady zákazu diskriminace: podle ustálené xxxxxx‑ tury osobám patřícím do znevýhodněné kate‑ gorie jsou přiznány stejné výhody, jako jsou ty výhody, kterých využívají osoby patřící do zvýhodněné kategorie, dokud nebudou přijaty žádné předpisy na obnovení rovnosti zacházení; vnitrostátní soud je povinen nepo‑ užít jakékoli diskriminační vnitrostátní usta‑ novení, aniž by předtím byl povinen žádat o jeho zrušení zákonodárce či na něj musel počkat, a na příslušníky znevýhodněné
skupiny uplatnit stejný62režim, jaký využívají
K druhé části druhé otázky: ustanovení 5 rámcové dohody
105. Druhou částí své druhé otázky [otázka 2 písm. b)] požaduje Labour Court informaci o tom, zda má ustanovení 5 bod 1 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou přímý účinek. Toto ustanovení zava‑ zuje členské státy k zavedení jednoho nebo více z uvedených opatření k předcházení zneužití vyplývajícího z použití po sobě jdou‑ cích pracovních smluv nebo poměrů na dobu určitou.
106. Jak IMPACT, tak také Komise zastá‑ vají názor, že ustanovení 5 bod 1 rámcové dohody lze přímo použít. Zatímco však IMPACT vychází bez omezení z přímého účinku tohoto ustanovení, je Komise zdržen‑ livější: ustanovení má přímý účinek pouze v rozsahu, v němž obnovení pracovních smluv nebo poměrů na dobu určitou vyža‑ duje objektivní důvod; to platí v každém případě tehdy, když dotčený členský stát během lhůty k provedení nepřijal žádná jiná
příslušníci jiné skupiny .
61 — Rozsudky Soudního dvora ze dne 6. října 1983, Celant v. Komise (118/82 až 123/82, Recueil, s. 1943, body 8 a 9), ze dne 19. dubna 1988, Xxxxxxx v. Soudní dvůr (37/87, Recueil, s. 1943, body 8 a 9), jakož i rozsudek Soudu pro veřejnou službu ze dne 19. října 2006, Xx Xxxxx v. Komise (F‑59/05, Sb. VS s. I‑A‑1‑00 a II‑A‑1‑000, body 70 až 76), který byl potvrzen usnesením Soudu prvního stupně ze dne
9. července 2007, Xx Xxxxx v. Komise (T‑415/06 P, Sb. VS body 54 a 55).
62 — Viz namísto mnoha rozsudky Xxxxxxx Xxxxxx (uvedený v poznámce pod čarou 21, body 45 a 46) a Xxxxxxx (uvedený v poznámce pod čarou 49, bod 39).
opatření slučitelná s ustanovením 5 bodem 1.
107. Naproti tomu jak žalovaná irská minis‑ terstva, tak i předkládající soud obecně přímý
účinek odmítají; odkazují na široký prostor pro uvážení, který toto ustanovení ponechává členským státům.
108. Rovnou říkám, že upřednostňuji posledně uvedený názor.
63
109. Rámcová dohoda jistě vychází z úvah, že trvalé zaměstnanecké poměry předsta‑ vují důležitý aspekt ochrany zaměstnanců, zatímco opakované používání pracov‑ ních smluv na dobu určitou se považuje za zdroj potenciálního zneužívání pracovníků a přispívá k znejistění postavení zaměst‑ nanců . Proto bylo cílem sociálních part‑
– objektivní důvody ospravedlňující obno‑ vení těchto pracovních smluv a poměrů [ustanovení 5 bod 1 písm. a)];
– stanovení maximálního celkového trvání po sobě jdoucích pracovních smluv a poměrů na dobu určitou [ustanovení 5 bod 1 písm. b)];
– stanovení počtu obnovení těchto smluv
nerů „vytvořit rámec, který zabrání zneu‑ žití vyplývajícímu z použití po sobě jdoucích
pracovních smluv64nebo poměrů uzavřených
a poměrů [ustanovení 5 bod 1 písm. c)].
na dobu určitou“ .
110. Za tímto účelem je ovšem členským
111. Tímto jsou členské stá65ty sice zavázány
státům v ustanovení 5 bodě 1 rámcové
úřinnž ač závaznž stanovit ve svém vnit‑
dohody uložena pouze velmi obecná povin‑ nost zavést do svého vnitrostátního práva jedno nebo více z následujících opatření, pokud tam ještě neexistují žádná zákonná opatření pro předcházení zneužití:
63 — Xxxxxxxx Xxxxxxxx (uvedený v poznámce pod čarou 3, body 62 a 63).
64 — Ustanovení 1 písm. b) rámcové dohody. Viz také rozsudek Xxxxxxxx (uvedený v poznámce pod čarou 3, body 63 a 79).
rostátním právu alespoň jedno z opatření k předcházení zneužití uvedených v ustano‑ vení 5 bodě 1 písm. a) až c), rámcová dohoda však nestanoví přesně které. Naopak pone‑ chává členským státům volbu mezi třemi druhy opatření, která stojí rovnocenně vedle
65 — Xxxxxxxx Xxxxxxxx (body 65, 80, 92 a 101), Xxxxxxx a Sardino (body 44 a 50) a Vassallo (bod 35), uvedené v poznámce pod čarou 3.
sebe a z nichž mají podle svého uvážení
provést jedno nebo více opatření účinný6m6
neexistuje žádný vztah nadřazenosti, nelze z pouhého opoždění členského státu při
a cíli směrnice odpovídajícím způsobem . provádění směrnice vyvozovat přímou použi‑
Takto má být přihlédnuto k situaci v člen‑
ském státě a okolnos67tem v konkrétních
telnost tohoto ustanovení nebo jeho jednot‑ livých částí.
odvětvích a povoláních .
112. Členský stát nemusí tedy nutně přijmout první ze tří opatření daných na výběr. Nic mu nebrání v tom, aby namísto objektivních důvodů stanovil maximální celkové trvání po sobě jdoucích pracovních smluv a poměrů na dobu určitou nebo maxi‑ mální počet obnovení těchto smluv a poměrů za účelem vyloučení zneužití.
113. Stejně tak z nezavedení obou ostatních možných opatření nevyplývá, že se možnost volby dotčeného členského státu s uplynutím lhůty k provedení směrnice 1999/70 nutně omezila na první opatření. Uplynutím lhůty k provedení je pouze jisté, že dotčený členský stát nesplnil svou povinnost k provedení směrnice. Vzhledem k tomu, že však mezi třemi opatřeními stanovenými v ustano‑ vení 5 bodě 1 písm. a) až c) rámcové dohody
66 — K povinnosti vztahující se k cíli a praktické účinnosti směr‑ nice, respektive rámcové dohody viz rozsudek Xxxxxxxx (uvedený v poznámce pod čarou 3, body 68, 82 a 101).
67 — Viz bod 10 odůvodnění rámcové dohody a třetí podod‑ stavec její preambule, dále rozsudek Xxxxxxxx (uvedený v poznámce pod čarou 3, bod 68).
114. Na rozdíl od názoru Komise nepřed‑ stavuje požadavek objektivního důvodu pro obnovení pracovních poměrů na dobu určitou také žádný druh nejmenšího společ‑ ného jmenovatele, který by bylo možné v případě nedostatečného provedení „vyde‑ stilovat“ z ustanovení 5 bodu 1 rámcové dohody jako minimální obsah.
115. Pouze první ze tří volitelných opat‑ ření totiž vede, je‑li převzato do vnitrostát‑ ního práva, vůbec k požadavku objektivních důvodů pro obnovení pracovních smluv nebo poměrů na dobu určitou. Naproti tomu nevyvolávají obě ostatní opatření nutně takový požadavek odůvodnění. Do doby překročení maximální celkové doby trvání, respektive maximálního přípustného počtu obnovení stanoveného v souladu se směrnicí, může být pracovní poměr na dobu určitou obnoven i v případě nedostatku objektivního důvodu, aniž by to bylo v rozporu s rámcovou dohodou.
116. V bodě 7 obecného odůvodnění rámcové dohody je sice zvláště zdůrazňo‑ váno, že použití pracovních smluv na dobu
určito6u8 , založené na objektivních příči‑
zaměstnavatelů, tak zaměstnanců 71. To však neznamená, že je vždy třeba pro uzavření nebo obnovení pracovního poměru na dobu určitou objektivního důvodu. Povahu
nách , představuje určitý způsob, jak
výjimky pracovních smluv na dobu určitou
zabránit zneužívání. To však neznamená, že by pracovní smlouvy na dobu určitou byly vůbec přípustné pouze v případě, že by exis‑ tovaly objektivní důvody pro jejich časové omezení a že by bylo nutné je v případě nedostatku objektivních důvodů automa‑ ticky považovat za zneužívající. V opačném případě by byla opatření stanovená v ustano‑ vení 5 bodě 1 písm. b) a c) rámcové dohody nadbytečná.
mohou členské státy ve svém vnitrostátním právu vyjádřit jiným způsobem, zejména stanovením maximálního celkového trvání [ustanovení 5 bod 1 písm. b)] nebo maximál‑ ního přípustného počtu obnovení [ustano‑ vení 5 bod 1 písm. c)].
118. Obecně se tedy projednávaný případ příliš nepodobá Komisí citované věci Xxxx‑ xxxxxx – v této věci bylo v každém případě
možné vyvodit ze sporné směrnice m7i2nimální
obsah, pokud jde o rozsah ochrany – jako
spíše věci Xxx Xxxxxx a Xxxxxx uváděné Labour Court, ve kterých nebyla členským státům stanovena žádná určitá opatření a byl jim dále ponechán široký prostor pro
uvážení, pokud jde73o druh opatření, které
117. K tomu dodávám, že také z povahy
výjimky69 pracovních poměrů na dobu
bylo třeba přijmout .
určitou nevyplývá nic jiného. Xxxxxxx
70
dohoda sice vychází bezpochyby z předpo‑ kladu, že pracovní poměry na dobu určitou jsou obecnou formou pracovního poměru
a že pracovní smlouvy na dobu určitou, jak zdůrazňuje Soudní dvůr, „pouze za urči‑ tých okolností“ odpovídají potřebám jak
68 — V německém znění rámcové dohody je terminologie nejed‑ notná; v bodě 7 obecného odůvodnění se hovoří o „objek‑ tive Gründe“ a v ustanovení 5 bodě 1 písm. a) o „sachliche Gründe“. Pohled na jiné jazykové verze však ukazuje, že je to zvláštní problém německé verze a že to není odůvodněno žádným obsahovým rozdílem.
69 — V tomto smyslu rozsudek Xxxxxxxx (uvedený v poznámce pod čarou 3, bod 62).
70 — Viz bod 6 obecného odůvodnění rámcové dohody, jakož i druhý pododstavec její preambule.
119. V souhrnu tak ustanovení 5 bod 1 rámcové dohody nesplňuje podmínky pro své přímé použití.
71 — Rozsudek Xxxxxxxx (uvedený v poznámce pod čarou 3, bod 62), viz krom toho bod 8 obecného odůvodnění rámcové dohody, jakož i druhý pododstavec její preambule.
72 — Xxxxxxxx Xxxxxxxxxx (uvedený v poznámce pod čarou 25, body 17 až 20, k „obsahu záruky“). Přímý účinek směrnice, která byla dotčena v této věci, byl odmítnut z jiných důvodů (rozsudek Xxxxxxxxxx, body 23 až 26).
73 — Rozsudek ze dne 10. dubna 1984, Xxx Xxxxxx a Xxxxxx (14/83, Recueil, s. 1891, zejména body 18 a 27).
120. Pokud bychom naproti tomu připustili použitelnost ustanovení 5 bodu 1 rámcové dohody ve smyslu navrženém Komisí, bylo by nutné zajistit, aby ochrana dotče‑ ných zaměstnanců byla náležitě zohled‑ něna. Rámcová dohoda sice neobsahuje žádnou obecnou povinnost pro členské státy stanovit přeměnu pracovních poměrů na
dobu určit7o4 u na pracovní poměry na dobu
C – Kč t etí otázce: poěadavky práva Spole‑ řenství na obnovení pracovních pomžrů na dobu urřitou po uplynutí lhůty kč provedení smžrnice 1999/70, ale p ed vstupem vnitro‑ státního provádžcího zákona včplatnost
neurčitou , bylo by však v rozporu s účelem
ochrany rámcové dohody, pokud by dotčení zaměstnanci okamžitě pozbyli svá pracovní místa již na základě protiprávního časového omezení jejich pracovních smluv.
121. Nezávisle na tom, zda se jednotlivec může přímo dovolávat ustanovení 5 bodu 1 rámcové dohody, však může být liknavý členský stát podle rozsudku Xxxxxxxxxx a tam stanovených podmínek povinen nahradit jednotlivcům škodu, která jim vznikla
v důsledk75u nesprávného provedení směrnice
122. Třetí otázkou předkládající soud žádá o informaci, zda ustanovení 5 bod 1 rámcové dohody členskému státu jakožto zaměstna‑ vateli umožňuje od okamžiku uplynutí lhůty k provedení směrnice 1999/70 do vstupu vnitrostátního prováděcího zákona v plat‑ nost obnovit existující pracovní smlouvy na dobu určitou o srovnatelně dlouhá časově omezená období – v projednávaném případě až na dobu osmi let – na dobu určitou.
123. Základem této otázky jsou obavy, že dotčeným zaměstnancům byla obnovením jejich pracovních smluv na takto dlouhá časově omezená období krátce před vstupem irského prováděcího zákona v platnost odepřena ochrana zákona z roku 2003, jakož i rámcové dohody.
1999/70 .
74 — Viz k tomu xxxxxxxx Xxxxxxxx (body 91 a 101) a Xxxxxxx a Sardino (bod 47) uvedené v poznámce pod čarou 3.
75 — Rozsudek Xxxxxxxxxx (uvedený v poznámce pod čarou 25, body 30 až 46) a od té doby ustálená judikatura, viz napo‑ sledy rozsudek Xxxxxxx (uvedený v poznámce pod čarou 44, bod 43).
124. Předkládající soud žádá Xxxxxx dvůr, aby tuto otázku projednal „s přihlédnutím“ k jeho odpovědím na otázku 1 a na otázku
2 písm. b). Předpokladem následujících úvah tedy je, že ustanovení 5 bod 1 rámcové
dohody, jak bylo uvedeno výše 76, není přímo použitelné.
125. Nepřichází‑li přímé použití ustano‑ vení v úvahu, nelze tak ustanovení 5 bod 1 rámcové dohody jako takový namítat proti obnovení sporných pracovních poměrů až na osm let.
126. Totéž platí i při zohlednění zákazu zma it cíle smžrnice, na který poukázal jak předkládající soud, tak také IMPACT.
77
127. Všechny vnitrostátní orgány jsou sice povinny přispět k uskutečnění cíle stano‑ veného směrnicí. Tato povinnost vyplývá z článku 10 ES a čl. 249 odst. 3 ES ve spojení se samotnou směrnicí . Již během lhůty
směrnicí 78. To musí tím spíše platit po uply‑ nutí lhůty k provedení v případě, že existuje pro všechny nositele veřejné moci pozitivní povinnost, jež jde nad rámec pouhého zákazu zmařit cíle směrnice, aktivně podporovat uskutečnění cíle směrnice.
128. Rámcovou dohodou o pracovních poměrech na dobu určitou má být ovšem vytvořen pouze rámec, který zabrání zneu‑ žití vyplývajícímu z použití po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů uzavřených na dobu určitou (viz ustanovení 1 písm. b) a ustanovení 5 bod 1 rámcové dohody).
129. Tento cíl spočívající ve vytvoření vhod‑ ných rámcových podmínek, nemohlo irské ministerstvo zahraničních věcí jakožto veřejný zaměstnavatel porušit pouze tím, že jednotlivé pracovní poměry na dobu určitou ještě krátce před vstupem vnitrostátního prováděcího zákona v platnost obnovilo na časově omezené, byť poměrně dlouhé období.
130. Opatření, která musí členské státy
k provedení směrnice jsou tudíž členské státy povinny zdržet se všeho, co by mohlo vážně ohrozit dosažení cíle stanoveného
76 — Body 105 až 119 tohoto stanoviska.
77 — Viz k tomu rozsudek Xxxxxxxx (uvedený v poznámce pod čarou 3, bod 117).
přijmout podle ustanovení 5 bodu 1 rámcové dohody, mají ve výsledku zajisté vést k tomu,
78 — Rozsudky ze dne 18. prosince 1997, Inter‑Environnement Wallonie (C‑129/96, Recueil, s. I‑7411, bod 45), ze dne 8. května 2003, ATRAL (C‑14/02, Recueil, s. I‑4431, bod 58), a Xxxxxxxx (uvedený v poznámce pod čarou 3, bod 121).
že zneužití budou účinně vylo7u9čena také
dohody o pracovních poměrech na dobu
v každém jednotlivém případě . Ustano‑
určitou nebrání členskému státu jakožto
vení 5 bod 1 rámcové dohody nemá však za cíl vytvořit nezávisle na opatřeních stanove‑ ných v písmenech a) až c) individuální zákaz zneuěití. Takový zákaz zneužití pro jednot‑ livé případy nelze tudíž vyvozovat z rámcové dohody ani s odvoláním na zákaz zmařit cíle směrnice nebo povinnost spolupráce vnit‑ rostátních orgánů (článek 10 ES ve spojení s čl. 249 třetím pododstavcem ES).
131. Pokud bychom chtěli před řádným provedením směrnice 1999/70 do vnitros‑ tátního práva v každém jednotlivém případě zkoumat obnovení existujících pracovních poměrů na dobu určitou ve veřejném sektoru z hlediska jejich případného zneužití, vedlo by to ve skutečnosti k přímému použití usta‑
novení 5 bodu 1 rámcové dohody, pro k8t0eré
zaměstnavateli, aby v období mezi uplynutím lhůty k provedení směrnice 1999/70 a jejím skutečným provedením do vnitrostátního práva obnovil jednotlivé pracovní smlouvy na dobu určitou na poměrně dlouhé časově omezené období.
D – Ke řtvrté otázce: konformní výklad vnitrostátních p edpisů
133. Podstatou čtvrté otázky předkládají‑
však nejsou – jak bylo znázorněno výše – splněny podmínky.
132. V souhrnu tedy platí:
Článek 10 ES a čl. 249 třetí pododstavec ES ve spojení s ustanovením 5 bodem 1 rámcové
79 — V rozsudku Xxxxxxxx (uvedeném v poznámce pod čarou 3, body 65, 68, 82, 92 a 101) Soudní dvůr zdůrazňuje, že členské státy musí dosáhnout výsledku stanoveného právem Společenství a účinně zabránit zneužití používání po sobě jdoucích pracovních poměrů na dobu určitou.
80 — Viz body 105 až 119 tohoto stanoviska.
cího soudu je, zda vnitrostátní soud je na základě své povinnosti konformního výkladu vnitrostátního práva povinen vykládat opož‑ děně přijatý vnitrostátní prováděcí zákon ke směrnici v tom smyslu, že má zpětný účinek k okamžiku uplynutí lhůty k provedení této směrnice.
134. Tato otázka je kladena pouze pro případ, že první nebo druhá otázka bude zodpovězena záporně. Krom toho z odůvod‑ nění předkládacího rozhodnutí vyplývá, že předkládajícímu soudu jde pouze o případný zpětný účinek článku 6 zákona z roku 2003, ve kterém je do irského práva provedena zásada zákazu diskriminace zaměstnanců v pracovním poměru na dobu určitou.
135. Vzhledem k tomu, že navrhuji zodpo‑ vědět kladně nejen první, ale také druhou otázku, v každém případě v rozsahu, v němž
sledovaným touto směrnicí 83. Za tímto účelem musí vnitrostátní soudy zcela využít
prostor pro uvážení8,4 který je jim přiznán
se týká zás8a1dy zákazu diskriminace [otázka
právem Společenství .
2 písm. a)] , není nutné se čtvrtou otázkou
zabývat. V souladu s tím činím následující úvahy pouze podpůrně.
138. Povinnost konformního výkladu je však omezena obecnými právními zásadami, zejména zásadou právní jistoty a zásadou zákazu zpětné účinnosti, a nemůže sloužit
jako základ p8r5o výklad vnitrostátního práva
136. Podle ustálené judikatury je vnitros‑ tátní soudce při použití vnitrostátního práva povinen ho vykládat v co možná největším rozsahu ve světle znění a účelu směrnice, aby
tak dosáhl výsledku jí zamýšlen82ého a splnil
contra legem .
tak čl. 249 třetí pododstavec ES .
137. Zásada konformního výkladu přitom vyžaduje, aby vnitrostátní soudy učinily vše, co spadá do jejich pravomoci, tím že vezmou v úvahu veškeré vnitrostátní právo a použijí metody výkladu jím uznané, tak aby zajistily plnou účinnost dotčené směrnice a došly k výsledku, který by byl v souladu s cílem
81 — Viz výše body 45 až 84 a body 89 až 102 tohoto stanoviska. 82 — Viz namísto mnoha rozsudky Xxx Xxxxxx a Xxxxxx
(uvedený v poznámce pod čarou 73, bod 26), Xxxxxxxx
(uvedený v poznámce pod čarou 53, bod 113) a Xxxxxxxx (uvedený v poznámce pod čarou 3, bod 108).
139. Nezdá se mi, že by obecné právní zásady práva Společenství v případě, jako je projed‑ návaný případ, nutně hovořily proti vyvolání zpětné účinnosti článku 6 zákona z roku 2003 prostřednictvím výkladu, každopádně nikoliv ve vertikálním právním vztahu, ve kterém se zaměstnanec dovolává vůči zaměstnavateli ve veřejném sektoru zásady zákazu diskri‑ minace.
83 — Rozsudky Xxxxxxxx (uvedený v poznámce pod čarou 53, body 115, 116, 118 a 119) a Xxxxxxxx (uvedený v poznámce pod čarou 3, bod 111); obdobně již rozsudek ze dne 13. listo‑ padu 1990, Marleasing (C‑106/89, Recueil, s. I‑4135, bod 8), ve kterém Soudní dvůr zdůrazňuje, že vnitrostátní soud
„musí vést výklad v co možná nejširším rozsahu podle znění a účelu směrnice“.
84 — Xxxxxxxx Xxx Xxxxxx a Xxxxxx (uvedený v poznámce pod čarou 73, bod 28); viz také rozsudky ze dne 4. února 1988, Xxxxxx a další (157/86, Recueil, s. 673, bod 11) a ze dne 11. ledna 2007, ITC (C‑208/05, Sb. rozh. s. I‑181, bod 68).
85 — Rozsudky ze dne 16. června 2005, Pupino (C‑105/03, Sb. rozh. s. I‑5285, body 44 a 47), a Xxxxxxxx (uvedený v poznámce pod čarou 3, bod 110).
140. Ačkoliv zásada právní jistoty obecně brání z pohledu práva Společenství tomu, aby počátek časové působnosti aktu Společen‑
právem Společenství – byla pro veřejné zaměstnavatele předvídatelná, není jim dovo‑
leno odvolávat s8e7 na zásadu ochrany legitim‑
ství byl stanoven na den předcházející jeho
ního očekávání . Tento způsob nazírání je
vyhlášení, ve výjimečných případech tomu může být jinak, pokud to vyžaduje obecný
zájem a pokud je náležitě respekt8o6 váno legi‑
žádoucí také proto, že uznání ochrany legi‑ timního očekávání pro veřejné zaměstna‑ vatele by mělo nakonec absurdní důsledek,
timní očekávání dotčených osob . Takovou
že liknavý členský stát by mohl své jednání
výjimku lze v případě, jako je projednávaný
v rozporu s práv8e8m Společenství namítat
případ, předpokládat.
141. Jednak je totiž včasné provedení směr‑ nice do vnitrostátního práva bezpochyby cílem v obecném zájmu. Krom toho by se orgány veřejné moci v takovém případě, jako je projednávaný případ, mohly jen stěží dovo‑ lávat zásady ochrany legitimního očekávání. Jejich legitimní očekávání týkající se další platnosti dřívějšího vnitrostátního právního stavu nelze chránit, neboť dotčený členský stát byl přeci povinen přizpůsobit vnitros‑ tátní právní stav právu Společenství nejpoz‑ ději do uplynutí lhůty k provedení směrnice 1999/70.
142. Vzhledem k tomu, že změna právního stavu – v projednávaném případě zavedení zásady zákazu diskriminace požadované
86 — Rozsudek ze dne 26. dubna 2005, „Goed Wonen“ (C‑376/02, Sb. rozh. s. I‑3445, bod 33); ve stejném smyslu již ve vztahu k hmotněprávním předpisům rozsudek ze dne 12. listopadu 1981, Amministrazione delle finanze dello Stato v. Salumi (212/80 až 217/80, Recueil, s. 2735, body 9 a 10), a ustálená judikatura. Skutečnost, že vnitrostátní zákonodárce může provést směrnici se zpětnou účinností, potvrzuje Soudní dvůr výslovně v rozsudku ze dne 8. března 1988, Dik (80/87, Recueil, s. 1601, bod 15).
vůči jednotlivcům .
143. Avšak v projednávaném případě není nutné provádět žádné konečné objasnění, zda použití vnitrostátního prováděcího zákona se zpětnou účinností může být případně z pohledu práva Společenství žádoucí, nebo zda tomu brání obecné právní zásady. V každém případě totiž nemůže zásada konformního výkladu vnitrostátní soud nutit k tomu, aby své vnitrostátní právo uplatňoval se zpětnou účinností contra legem.
144. V projednávaném případě poukazuje Labour Court na „silnou domněnku“ hovo‑ řící proti zpětné účinnosti zákonů, jež exis‑ tuje v irském právu. Tato domněnka může
87 — V tomto smyslu – ve vztahu k hospodářským subjektům
– rozsudek ze dne 10. března 2005, Španělsko v. Rada (C‑342/03, Sb. rozh. s. I‑1975, bod 48).
88 — Zásadu ochrany legitimního očekávání nemůže uplatňovat osoba, která se dopustila zjevného porušení platných usta‑ novení (rozsudek ze dne 14. července 2005, ThyssenKrupp
v. Komise, C‑65/02 P a C‑73/02 P, Sb. rozh. s. I‑6773, bod 41).
být vyvrácena pouze jasným a jednoznačným zněním samotného dotčeného ustanovení nebo jasnými a naléhavými indiciemi v jiných ustanoveních příslušného zákona. Znění článku 6 zákona z roku 2003 sice výslovně nevylučuje jeho výklad ve smyslu zpětné účinnosti. Neexistují však také žádné jedno‑ značné důvody pro takovou zpětnou účin‑ nost. Podle výkladových pravidel irského práva není proto možné připisovat ustano‑
147. Pokud tedy v irském právu existoval před 14. červencem 2003 právní předpis nebo také pouze obecná právní zásada, podle které je zakázáno například jednání zaměst‑ navatele vůči jeho zaměstnancům, které je diskriminační, zneužívající nebo v rozporu s dobrými mravy, byl by předkládající soud povinen vykládat a použít tento právní předpis nebo tuto zásadu v souladu se směr‑
nicí s přihléd9n1utím ke znění a účelu směr‑
vení platnost se zpětnou účinností.
nice 1999/70 a přitom náležitě zohlednit
zejména v projednávaném případě spornou zásadu zákazu diskriminace zaměstnanců v pracovním poměru na dobu určitou (usta‑ novení 4 bod 1 rámcové dohody o pracov‑ ních smlouvách na dobu určitou).
145. Tyto údaje naznačují, že Labour Court
by považoval použití vnitrostátního89práva
se zpětnou účinností za contra legem . Je‑li
tomu tak, potom nemůže být žádný soud ani podle práva Společenství zavázán vyvolávat zpětnou účinnost prostřednictvím konform‑ ního výkladu.
146. K doplnění je však nutné připome‑ nout, že povinnost vnitrostátního soudce ke konformnímu výkladu není omezena na prováděcí zákon k příslušné směrnici, ale vztahuje se na celé vnitrostátní právo, a tudíž zahrnuje také již předtím existující vnitros‑
148. Nelze‑li naproti tomu výsledku přede‑ psaného směrnicí dosáhnout výkladem, ukládá právo Společenství členským státům podle rozsudku Xxxxxxxxxx a za podmínek stanovených v tomto rozsudku, aby nahradily
škody, které vznikly jednot9l2ivcům z důvodu
tátní právo 90.
89 — Podle doplňujících údajů žalovaných irských ministerstev uvedených na jednání před Soudním dvorem bylo použití zákona z roku 2003 se zpětnou účinností předmětem diskuze v irském parlamentu a bylo zákonodárcem vědomě odmítnuto.
90 — Rozsudky Marleasing (uvedený v poznámce pod čarou 83, bod 8), Xxxxxxxx (uvedený v poznámce pod čarou 53, body 115, 118 a 119) a Xxxxxxxx (uvedený v poznámce pod čarou 3, body 108 a 111).
neprovedení této směrnice .
91 — Ve stejném smyslu moje stanovisko ze dne 18. května 2004 ve věci Xxxxxx (C‑313/02, Sb. rozh. s. I‑9483, bod 63) ke konformnímu výkladu pojmu v rozporu s dobrými mravy; stejně – i když v jiné souvislosti – rozsudek ze dne 5. července 2007, Kofoed (C‑321/05, Sb. rozh. s. I‑5795, bod 46) k zákazu zneužívajícího jednání.
92 — Rozsudky ze dne 14. července 1994, Xxxxxxx Xxxx (C‑91/92, Recueil, s. I‑3325, bod 27), a Xxxxxxxx (uvedený v poznámce pod čarou 3, bod 112); viz také již bod 121 tohoto stano‑ viska, jakož i judikatura citovaná v bodu 75.
149. V souhrnu tedy platí:
151. Tato nanejvýše sporná otázka je poklá‑ dána pouze pro případ, že první nebo čtvrtá otázka bude zodpovězena kladně. Vzhledem
k mém93u návrhu na zodpovězení první
otázky je nutné se pátou otázkou zabývat.
Z práva Společenství nevyplývá pro vnitros‑ tátní soud žádná povinnost vykládat opož‑ děně přijatý vnitrostátní prováděcí zákon ke směrnici v tom smyslu, že má zpětnou účin‑ nost k okamžiku uplynutí lhůty k provedení této směrnice, pokud by takový výklad byl podle pravidel vnitrostátního práva contra legem.
Nedotčenou zůstává povinnost vnitrostát‑ ního soudu vykládat ostatní právo existu‑ jící k okamžiku uplynutí lhůty k provedení
152. Nejen IMPACT a Komise, ale také předkládající soud zastává názor, že pracovní podmínky ve smyslu rámcové dohody zahr‑ nují také odměnu a důchodové zabezpečení. Naproti tomu žalovaná irská ministerstva a především vláda Spojeného království důrazně zaujímají diametrálně odlišné stano‑ visko, jak to ostatně také před rokem učinil
generální advokát Poiares Maduro94ve svém
dotčené směrnice v souladu se směrnicí, jakož i povinnost příslušného členského státu nahradit škody, které vznikly jednotlivcům z důvodu neprovedení této směrnice.
E – Kč páté otázce: pouěitelnost ustanovení 4 rámcové dohody na prvky odmžny ačdůch‑o dového zabezpeření
150. Podstatou páté otázky předkládajícího soudu je, zda k pracovním podmínkám ve smyslu ustanovení 4 rámcové smlouvy náleží také podmínky pracovní smlouvy, které se týkají odměny a důchodového zabezpečení.
stanovisku k věci Del Cerro Xxxxxx .
153. V podstatě se spor týká dvou věcí: jednak existuje nejednotnost o tom, jak je nutné chápat pojem pracovní podmínky jako takový také ve srovnání s ostatními pracov‑ něprávními a sociálněprávními směrnicemi Společenství. Krom toho existují názo‑ rové rozdíly o dosahu právního základu pro směrnici 1999/70 vzhledem k okolnosti, že čl. 139 odst. 2 ES připouští rozhodnutí Rady
93 — Viz výše body 45 až 84 tohoto stanoviska.
94 — Stanovisko generálního advokáta Poirese Madura ze dne 10. ledna 2007 ve věci Del Cerro Xxxxxx (uvedené v poznámce pod čarou 3, body 16 až 25).
k provádění rámcových smluv pouze v oblas‑ tech zahrnutých článkem 137 ES, ke kterým však odměna za práci výslovně nenáleží (srov. čl. 137 odst. 5 ES). Oběma aspekty se budu následně zabývat jednotlivě.
Pojem pracovních podmínek
154. Pojem pracovních podmínek tak, jak je používán v souvislosti se zásadou zákazu diskriminace v ustanovení 4 rámcové dohody o pracovních smlouvách na dobu určitou, peněžitá plnění, jako jsou v projedná‑ vaném případě sporné odměny a důchodové zabezpečení, ani výslovně nezahrnuje, ani nevylučuje.
Neexistence takové výslovné úpravy však v projednávaném případě nutně neznamená, že by odměna za práci byla zcela vyloučena z působnosti ustanovení 4 rámcové dohody.
96
156. Také dřívější judikaturu k rovnému zacházení s muži a ženami, podle které se pojem pracovních podmínek ve směr‑ nici 76/207 – před její změnou provedenou směrnicí 2002/73 – nevztahuje na odměnu za práci , nelze bez dalšího použít v projed‑ návaném případě. Tato judikatura je totiž
rozhodujícím způsobem97 podmíněna existencí
směrnice 75/117/EHS , která s ohledem na
odměnu za práci obsahovala zvláštní98úpravu
155. V některých mladších pracovněpráv‑
rovného zacházení s muži a ženami a jejíž
95
ních a sociálněprávních předpisech záko‑ nodárce Společenství výslovně objasnil, že v nich používaný pojem pracovních podmínek zahrnuje odměnu za práci .
95 — Viz článek 3 odst. 1 písm. c) směrnice Rady 2000/43/ES ze dne 29. června 2000, kterou se zavádí zásada rovného xxxxx‑ zení s osobami bez ohledu na jejich rasu nebo etnický původ (Úř. věst. L 180, s. 22; Zvl. vyd. 20/01, s. 23), čl. 3 odst. 1 písm. c) směrnice Rady 2000/78/ES ze dne 27. listopadu 2000, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání (Úř. věst. L 303, s. 16; Zvl. vyd. 05/04, s. 79) a čl. 3 odst. 1 písm. c) směrnice Rady 76/207/ EHS ze dne 9. února 1976 o zavedení zásady rovného xxxxx‑ zení pro muže a ženy, pokud jde o přístup k zaměstnání, odbornému vzdělávání a postupu v zaměstnání a o pracovní podmínky (Úř. věst. L 39, s. 40; Zvl. vyd. 05/01, s. 187), ve znění směrnice 2002/73/ES (Úř. věst. L 269, s. 15; Zvl. vyd. 05/04, s. 252).
působnost bylo nutné vymezit ve vztahu k působnosti směrnice 76/207. Naproti tomu v projednávaném případě nevyvstává žádný takový problém vymezení k paralelně existu‑ jícímu právnímu aktu.
96 — Rozsudky ze dne 13. února 1996, Xxxxxxxxx a další (C‑342/93, Recueil, s. I‑475, bod 24), a ze dne 8. září 2005, XxXxxxx (C‑191/03, Sb. rozh. s. I‑7631, bod 30).
97 — Směrnice Rady 75/117/EHS ze dne 10. února 1975 o sbližo‑ vání právních předpisů členských států týkajících se uplat‑ ňování zásady stejné odměny za práci pro muže a ženy (Úř. věst. L 45, s. 19; Zvl. vyd. 05/01, s. 179).
98 — Viz také druhý bod odůvodnění směrnice 76/207, na který se výslovně odvolávají rozsudky uvedené v poznámce pod čarou 96. Od změny směrnice 76/207 směrnicí 2002/73 je směrnice 75/117 spíše předpisem, na který odkazuje čl. 3 odst. 1 písm. c) směrnice 76/207 pro účely bližší úpravy pojmu odměňování, než zvláštní úpravou.
157. Pojem pracovních podmínek ve smyslu
Společenstv1í03 základních sociálních p10r4áv
ustanovení 4 rámcové dohody o pracovních smlouvách na dobu určitou vyžaduje výklad. Podle ustálené judikatury je přitom nutné zohlednit nejen znění tohoto ustanovení,
ale také kontext, ve kterém se nachází, a c9í9le
pracovníků a Evropské sociální chartě .
sledované právní úpravou, jejíž je součástí .
159. Ve světle těchto sociálněpolitic‑ kých cílů náleží zákaz diskriminace zaměst‑ nanců v pracovním poměru na dobu určitou
k zásadám sociálního práva Společenst1v05í,
které nesmějí být vykládány restriktivně .
Již toto hovoří proti kategorickému vylou‑ čení finančních hledisek, jako je odměňo‑ vání a důchodové zabezpečení, z působnosti zákazu diskriminace.
158. Jak je zjevné z ustanovení 1 písm. a), má rámcová dohoda použitím zásady
zákazu diskriminace zlepšit kval1it0u0 pracov‑
160. Také praktický význam zákazu diskri‑
ních poměrů na dobu určitou . V tom
minace v pracovním životě by byl podstatně
jsou vyjádřeny zásadní cíle sociální politiky Společenství, jak jsou stanoveny zejména v čl. 136 odst. 1 ES, zejména zlepšení život‑ ních a pracovních podmínek, jakož i zajištění přiměřené sociální ochrany. Tytéž cíle zazn10í‑1
vají také již v pre1a02mbuli Smlouvy o EU
snížen, pokud by se takový zákaz vztahoval
103 — Charta Společenství základních sociálních práv pracov‑ níků byla přijata u příležitosti zasedání Evropské rady dne 9. prosince 1989 ve Štrasburku a je obsažena v doku‑
a Smlouvy o ES , stejně jako v Chartě
mentu Komise KOM(89) 471 ze dne 2. října 1989. Bod
7 této charty má následující znění: „Dotvoření vnitř‑ ního trhu musí vést ke zlepšení životních a pracovních podmínek pracovníků v Evropském společenství. Tento proces musí vycházet ze sbližování těchto podmínek při
99 — Rozsudky ze dne 7. června 2005, VEMW a další (C‑17/03, Sb. rozh. s. I‑4983, bod 41), a ze dne 7. června 2007, Britannia Alloys & Chemicals v. Komise (C‑76/06 P, Sb. rozh. s. I‑4405, bod 21).
100 — Viz také bod 14 odůvodnění směrnice 1999/70, jakož i třetí pododstavec preambule rámcové dohody.
101 — V preambuli Smlouvy o EU je zdůrazněn význam základ‑ ních sociálních práv (čtvrtý pododstavec) a zdůrazněn cíl hospodářského a sociálního rozvoje (osmý pododstavec).
102 — V preambuli Smlouvy o ES je zdůrazněn hospodářský a sociální růst (druhý pododstavec) a definováno neustálé zlepšování životních a pracovních podmínek evropských národů jako podstatný cíl (třetí pododstavec); viz k tomu také rozsudek Defrenne II (uvedený v poznámce pod čarou 48, body 10 a 11).
zachování dosaženého zlepšení, zejména pokud jde o jiné formy zaměstnání, než je pracovní poměr na dobu neur‑ čitou, jako jsou pracovní poměr na dobu určitou, částečný pracovní úvazek, dočasné práce a sezónní práce“. (neofici‑ ální p eklad ) Bod 10 první odrážka této charty doplňuje:
„V souladu s podmínkami v jednotlivých zemích […] má každý pracovník Evropského společenství nárok na přimě‑ řenou sociální ochranu […]“. (neoficiální p eklad)
104 — Evropská sociální charta byla podepsána dne 18. října 1961 v Turíně členskými státy Rady Evropy. V části I bodech 2 a 4 této charty je zdůrazněno právo všech pracovníků na spravedlivé pracovní podmínky a spravedlivou odměnu, přičemž toto právo je nutné považovat za deklaraci cílů (viz část III čl. 20 odst. 1 písm. a) Charty).
105 — Rozsudek Del Cerro Xxxxxx (uvedený v poznámce pod čarou 3, bod 38).
pouze na takové pracovní podmínky, které nemají nic společného s odměnou za práci. Pro dotčené zaměstnance v pracovním poměru na dobu určitou může být sice například s ohledem na pracovní oblečení a pracovní nástroje podstatné, aby s nimi bylo zacházeno stejně jako se srovnatel‑ nými zaměstnanci v pracovním poměru na dobu neurčitou. Avšak nesrovnatelně větší význam pro životní a pracovní podmínky těchto zaměstnanců má, aby se nenacházeli v horším finanřním postavení než jejich kole‑ gové, kteří jsou v pracovním poměru na dobu neurčitou. Tato potřeba ochrany hovoří proti omezení působnosti zákazu diskriminace pouze na pracovní podmínky, které nemají žádný vztah k odměně za práci.
161. Skutečnost, že působnost zákazu diskri‑ minace se může vztahovat také na peněžitá plnění, ukazuje krom toho odkaz na zásadu
„poměrným dílem“ upravenou v ustanovení 4 bodě 2 rámcové dohody. Tato zásada se může použít pouze na dělitelná plnění, ke kterým náleží především peněžitá plnění jako mzdy, platové příspěvky a určité prémie.
163. Co se však týče zvláště důchodového zabezpeření, je třeba ještě jednoho omezení: za pracovní podmínky ve smyslu ustanovení
4 rámcové dohody lze považovat takové finanční podmínky pracovní smlouvy pouze v případě, že se týkají plnění, která mají povahu starobního důchodu poskytovaného zaměstnavatelem nebo profesního starob‑ ního důchodu, nikoliv naproti tomu dávky všeobecného zákonného systému sociálního zabezpečení.
106
164. Judikatura k rovnému zacházení s muži a ženami ukazuje, že pouze prvně jmeno‑ vané dávky náleží k pracovnímu poměru a jsou poskytovány na jeho základě . Tuto judikaturu lze použít na rámcovou dohodu o pracovních smlouvách na dobu určitou. Sociální partneři totiž touto rámcovou dohodou nesměřují k úpravě otázek zákonné úpravy sociálního zabezpečení; naopak
uznali, že rozhodování 1o07 těchto otázkách
přísluší členským státům .
162. Podle výše uvedeného hovoří jak smysl a účel ustanovení 4 rámcové dohody, tak i kontext právní úpravy tohoto ustanovení pro zahrnutí odměňování a důchodového zabezpečení do pojmu pracovních podmínek.
106 — Rozsudky ze dne 25. května 1971, Defrenne (80/70, Recueil, s. 445, „Defrenne I“, body 7 a 8), ze dne 17. května 1990, Xxxxxx (C‑262/88, Recueil, s. I‑1889, body 22 a 28), Xxxxxxx (uvedený v poznámce pod čarou 49, bod 17) a zejména k starobnímu důchodu pro státní zaměstnance, rozsudek ze dne 23. října 2003, Schönheit a Xxxxxx (C‑4/02 a C‑5/02, Recueil, s. I‑12575, body 56 až 59).
107 — Pátý pododstavec preambule rámcové dohody. Skutečnost, že rámcová dohoda rozlišuje mezi zákonnými a podni‑ kovými systémy sociálního zabezpečení, vyplývá také z pátého a šestého pododstavce její preambule.
Výklad v souladu s primárním právem s ohledem na čl. 137 odst. 5 ES
165. Ještě je nutné zkoumat, zda právo vyšší právní síly brání tomu, aby odměňování a důchodové zabezpečení bylo zahrnuto do pojmu pracovních podmínek v souladu s ustanovením 4 rámcové dohody o pracov‑ ních smlouvách na dobu určitou.
108
166. Působnost ustanovení sekundárního práva nemůže sahat dále než působnost jejich příslušného právního základu . Aby toto mohlo být zajištěno, je nutné vykládat a uplatňovat sekundární právo v souladu s primárním právem; z ustálené judikatury totiž vyplývá, že je‑li možný více než jeden výklad znění sekundárního předpisu Spole‑ čenství, je třeba dát přednost výkladu, podle něhož je ustanovení v souladu se Smlouvou
o ES, před výkladem, který vede ke zjiště1n09í,
smlouvách na dobu určitou, ve kterém je používán neurčitý pojem pracovních podmínek, v rámci mezí, které případně vyplývají z právního základu směrnice 1999/70.
168. Právním základem pro přijetí směrnice 1999/70 byl čl. 139 odst. 2 ES, který přiznává Radě v oblastech zahrnutých článkem 137 ES pravomoc k provedení dohod sociálních partnerů uzavřených na úrovni Společen‑ ství. K těmto oblastem podle čl. 137 odst. 1 písm. b) ES náleží pracovní podmínky, přičemž čl. 137 odst. 5 naopak odmžnu za práci z působnosti tohoto ustanovení vyjímá.
169. Pojem odměna (za práci) jako takový může být, jak vyplývá ze sousedního čl. 141
že ustanovení je se Smlouvou neslučitelné .
odst. 2 ES, vykládán extenzivně a může kromě obvyklých základních či minimál‑ ních mezd nebo platů zahrnovat veškeré ostatní odměny, jež zaměstnavatel přímo nebo nepřímo, v hotovosti nebo v naturá‑ liích vyplácí zaměstnanci v souvislosti se zaměstnáním.
167. V souladu s tím je nutné vykládat usta‑ novení 4 rámcové dohody o pracovních
108 — Rozsudky ze dne 9. března 2006, Komise v. Spojené králov‑ ství (C‑65/04, Sb. rozh. s. I‑2239, bod 27).
109 — Rozsudky ze dne 13. prosince 1983, Komise v. Rada (218/82, Recueil, s. 4063, bod 15), ze dne 29. června 1995, Španělsko v. Komise (C‑135/93, Recueil, s. I‑1651, bod 37), a ze dne 26. června 2007, Ordre des barreaux francophones et germanophone a další (C‑305/05, Sb. rozh. s. I‑5305, bod 28).
170. Samotný výklad tohoto pojmu však neobjasňuje, co znamená, že článek 137 ES podle svého pátého odstavce „neplatí“ pro
odměnu za práci. V tomto ohledu je nutné zohlednit systematické postavení čl. 137 odst. 5 ES, jakož i smysl a účel tohoto usta‑ novení.
171. Jako výjimku je nutné vykládat čl. 137 odst. 5 ES restriktivně, jak konstatoval
Soudní 1d10vůr nedávno v rozsudku Del Cerro
173. Krom toho cílem čl. 137 odst. 5 ES je zabránit tomu, aby zákonodárce Společenství sjednotil na úrovni Společenství v jednotli‑ vých členských státech platné úrovnž mezd. Takové – popřípadě i pouze částečné – vyrovnání vnitrostátních, regionálních nebo podnikových rozdílů na úrovni mezd zákono‑ dárcem Společenství by totiž představovalo hluboký zásah do hospodářské soutěže mezi podniky působícími na vnitřním trhu. Šlo by také nad rámec zamýšlených podpůrných a doplňkových opatření Společenství týkají‑ cích se činnosti členských států v oblasti soci‑ ální politiky.
Xxxxxx . Ustanovení nelze tedy chápat tak,
že z působnosti článku 137 ES vylučuje vše, co má jakýkoliv vztah k odměně za práci;
jinak by byla řada oblastí uvedenýc1h11 v čl. 137
odst. 1 ES prakticky bezvýznamná .
172. Smyslem a účelem čl. 137 odst. 5 ES je v první řadě spíše ochrana smluvní auto‑ nomie sociálních partnerů před zásahy. To v neposlední řadě ukazuje také úzká souvis‑ lost odměny za práci s ostatními oblastmi vyloučenými z pravomoci Společenství: právo sdružovat se, právo na stávku a právo na výluku mají význam zvláště ve vztahu ke stanovení odměny za práci; v souladu s tím jsou uváděny v čl. 137 odst. 5 ES společně s odměnou za práci.
110 — Rozsudek Del Cerro Xxxxxx (uvedený v poznámce pod čarou 3, bod 39); viz také k restriktivnímu výkladu výjimek v primárním právu rozsudek ze dne 21. července 2005, Komise v. Spojené království (C‑349/03, Sb. rozh. s. I‑7321, bod 43).
111 — Rozsudek Del Cerro Xxxxxx (uvedený v poznámce pod čarou 3, bod 41).
174. Na základě výše uvedeného brání čl. 137 odst. 5 ES například zákonodárci Společen‑ ství, aby stanovením minimálních mezd ovlivňoval úroveň mezd v členských státech. Stejně tak nesmí zákonodárce Společenství předem stanovovat roční vyrovnání inflace, zavádět horní hranici pro roční zvyšování mezd nebo upravovat výši odměn za přes‑ časy, jakož i příplatků za práci na směny, o svátcích a práci v noci.
175. Naproti tomu nebrání čl. 137 odst. 5 ES zákonodárci Společenství v tom, aby přijal právní p edpisy sčfinanřními dopady, napří‑ klad ve vztahu k pracovním podmínkám
(čl. 137 odst. 1 písm. b) ES) nebo ve vztahu ke zlepšování pracovního prostředí tak, aby bylo chráněno zdraví a bezpečnost pracov‑ níků (čl. 137 odst. 1 písm. a) ES). Společen‑
nebo jejich skupinám v rámci jim přizna‑ ných pracovních podmínek, je otázkou, která spadá do působnosti čl. 137 odst. 1
písm. b) ES, jakož 1i15směrnic, které byly na
ství tak může například stanovit požadavky pro vnitrostátní pracovní právo, které vedou
k nároku zaměstnance n11a2 odměnu za dovo‑
jeho základě přijaty .
lenou za kalendářní rok .
176. Ve stejném smyslu Soudní dvůr
178. Zavedením zákazů diskriminace, jako
tomu je v ustanovení 4 rámcové doho1d16y
nedávno v rozsudku Del Cerro Xxxxxx také
o pracovních smlouvách na dobu určitou ,
113
114
objasnil, že čl. 137 odst. 5 ES vyjímá z působ‑ nosti zákonodárce Společenství pouze výši odmžny za práci ; dodal, že také nadále přísluší výlučně příslušným orgánům v jednotlivých členských státech stanovit výši různých částí odměny zaměstnanců .
177. Zda naproti tomu odměny nebo jejich jednotlivé části stanovené uvnitř člen‑ ského státu přísluší určitým zaměstnancům
112 — To je případ článku 7 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/88/ES ze dne 4. listopadu 2003 o některých aspektech úpravy pracovní doby (Úř. věst. L 299, s. 9; Zvl. vyd. 05/04, s. 381); tato směrnice nahradila do té doby platnou směrnici Rady 93/104/ES ze dne 23. listopadu 1993 o některých aspektech úpravy pracovní doby (Úř. věst. L 307, s. 18; Zvl. vyd. 05/04, s. 197), která již obsaho‑ vala stejně znějící ustanovení. Skutečnost, že článek 118a Xxxxxxx o ES, předchůdce čl. 137 odst. 1 písm. a) ES, byl náležitým základem pro směrnici 93/104, potvrdil Soudní dvůr v rozsudku ze dne 12. prosince 1996, Spojené králov‑ ství v. Rada (C‑84/94, Recueil, s. I‑5755, zejména body 45 a 49).
113 — Rozsudek Cerro Xxxxxx (uvedený v poznámce pod čarou 3, body 43 a 44), s vysvětlením chápání rozsudku ze dne 1. prosince 2005, Dellas a další (C‑14/04, Sb. rozh.
s. I‑10253, body 37 až 39), a usnesení ze dne 11. ledna 2007, Xxxxx (C‑437/05, Sb. rozh. s. I‑331, body 32, 35 a 36).
114 — Rozsudek Del Cerro Xxxxxx (uvedený v poznámce pod čarou 3, body 45 a 46).
není totiž zasahováno do stanovení výše mezd jako takového na vnitrostátní nebo regionální úrovni nebo také v rámci podniku. Pouze je zajištěno, aby určité skupiny zaměst‑ nanců byly ve vztahu ke svým pracovním podmínkách chráněny před znevýhodňo‑ váním, i finanční povahy. Zákazy diskrimi‑ nace tohoto druhu jsou podstatnou součástí podpůrných a doplňkových opatření Spole‑ čenství k sociální politice členských států, která čl. 137 odst. 5 ES ani nemá v úmyslu zakázat.
179. Na jednání vláda Spojeného králov‑ ství namítala, že zaměstnancům v pracovním poměru na dobu určitou musí být poskytnuty
115 — Rozsudek Del Cerro Xxxxxx (uvedený v poznámce pod čarou 3, bod 47).
116 — Další takový zákaz diskriminace se nachází napří‑ klad v ustanovení 4 rámcové dohody o částečném pracovním úvazku v příloze směrnice Rady 97/81/ES ze dne 15. prosince 1997 o Rámcové dohodě o částečném pracovním úvazku uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS (Úř. věst. L 14, s. 9; Zvl. vyd. 05/03, s. 267).
pouze stejné části odměny jako srovnatelným zaměstnancům v pracovním poměru na dobu neurčitou, ale nikoliv nutně ve stejné výši. Podle rozsudku Del Cerro Xxxxxx zaručuje čl. 137 odst. 5 ES příslušným vnitrostátním orgánům a sociálním partnerům svobodu stanovit výši jednotlivých částí odměny rozdílně pro zaměstnance v pracovním poměru na dobu určitou a zaměstnance v pracovním poměru na dobu neurčitou.
180. Tento názor nesdílím. Článek 137 odst. 5 ES sice ponechává příslušným vnit‑ rostátním orgánům a sociálním partnerům stanovení výše jednotlivých částí odměny, přesto jim nemůže toto ustanovení sloužit jako záminka pro diskriminaci mezi určitými skupinami zaměstnanců. Naopak příslušné vnitrostátní orgány a sociální partneři musí pří výkonu svých pravomocí přiznaných
čl. 137 11o7dst. 5 ES dodržovat právo Spole‑
v případech, ve kterých je to objektivně odůvodněné. Nic jiného krom toho nevyja‑ dřuje ustanovení 4 bod 1 rámcové dohody, jakož i odkaz na zásadu „poměrným dílem“ v ustanovení 4 bodě 2 rámcové dohody.
181. V souhrnu nebrání čl. 137 odst. 5 ES zahrnutí odměny a důchodového zabezpe‑ čení do pojmu pracovních podmínek podle ustanovení 4 rámcové dohody o pracovních smlouvách na dobu určitou.
182. V souhrnu tudíž platí:
čenství ; v neposlední řadě obecné právní
zásady, jako například zásadu rovného xxxxx‑ zení a zákazu diskriminace. V důsledku tohoto přichází nerovné zacházení se zaměst‑ nanci v pracovním poměru na dobu určitou ve srovnání se zaměstnanci v pracovním poměru na dobu neurčitou ve vztahu k výši příslušných částí odměny v úvahu pouze
117 — V tomto smyslu rozsudek ze dne 11. prosince 2007, International Transport Workers’ Federation a Finnish Seamen’s Union (C‑438/05, Sb. rozh. s. I‑10779, body 39 a 40, jakož i citovaná judikatura), ze dne 18. prosince 2007, Laval un Partneri (C‑341/05, Sb. rozh. s. I‑11767, body 86 a 87, jakož i citovaná judikatura), dále rozsudky ze dne
11. září 2003, Steinicke (C‑77/02, Recueil, s. I‑9027, bod 63), a ze dne 4. prosince 2003, Xxxxxxxxxxx (C‑92/02, Recueil, s. I‑14597, bod 31).
K pracovním podmínkám ve smyslu ustano‑ vení 4 rámcové smlouvy o pracovních smlou‑ xxxx na dobu určitou náleží také podmínky pracovní smlouvy, které se týkají odměny. Totéž platí pro podmínky pracovní smlouvy, které se týkají důchodového zabezpečení, pokud mají povahu starobního důchodu nebo profesního starobního důchodu posky‑ tovaného zaměstnavatelem.
VI – Závěry
183. Vzhledem k výše uvedenému navrhuji Soudnímu dvoru, aby Labour Court Dublin odpověděl následovně:
„1) Podle zásad rovnocennosti a efektivity je vnitrostátní soud povinen použít přímo účinná ustanovení práva Společenství, pokud mu k tomu nebyla sice ve vnitros‑ tátním právu stanovena žádná výslovná příslušnost, ale je‑li příslušný pro použití později k takovému ustanovení přijatého vnitrostátního prováděcího zákona a pokud by se jednotlivec mohl jinak přímo dovolávat takových ustanovení pro období před přijetím vnitrostátního prováděcího zákona pouze před ostatními vnitrostátními soudy a pouze za méně výhodných podmínek.
2) Na rozdíl od ustanovení 5 bodu 1 rámcové dohody o pracovních smlouvách na dobu určitou v příloze směrnice 1999/70/ES splňuje ustanovení 4 bod 1 této rámcové dohody všechny podmínky pro své přímé použití.
3) Článek 10 ES a čl. 249 třetí pododstavec ES ve spojení s ustanovením 5 bodem
1 rámcové dohody o pracovních smlouvách na dobu určitou nebrání člen‑ skému státu jakožto zaměstnavateli, aby v období mezi uplynutím lhůty k prove‑ dení směrnice 1999/70 a jejím skutečným provedením do vnitrostátního práva obnovil jednotlivé pracovní smlouvy na dobu určitou na poměrně dlouhé časově omezené období.
4) K pracovním podmínkám ve smyslu ustanovení 4 rámcové smlouvy o pracovních smlouvách na dobu určitou náleží také podmínky pracovní smlouvy, které se týkají odměn. Totéž platí pro podmínky pracovní smlouvy, které se týkají důcho‑ dového zabezpečení, pokud mají povahu starobního důchodu nebo profesního starobního důchodu poskytovaného zaměstnavatelem.“